Přeložila:

KLÁRA ŽEMLIČKOVÁ

Emma Chase: Královsky v háji

Emma Chase: Královsky v ráji

Vydání první

Copyright © 2016 by Emma Chase

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2509. publikaci

Přeloženo z anglických originálů Royally Screwed a Royally Marooned,

vydaných v roce 2016

Český překlad © 2022 Klára Žemličková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Design: By Hang Le

Motiv předělů Pixabay.com

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1814-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1815-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Emma Chase

Královsky v háji

Royally (1)

Věnováno Billymu a Molly – za každou vtipnou, sladkou vzpomínku, za každou příšernou historku, za smích a lásku a za to, že jste nejlepší starší bratr a nejlepší mladší sestra na světě.

PODĚKOVÁNÍ

Není vždy snadné vymyslet nový příběh. Každý autor touží napsat něco epického – zábavnou, dojemnou knihu, s líbivými a vtipnými sexy postavami, které ve čtenáři setrvají ještě dlouho po dočtení.

Jenže inspirace si občas dá volno a zanechá spisovatele s otázkou: Co bude dál?

S myšlenkou na Královsky v háji i celou sérii jsem si pohrávala několik měsíců – dokonce jsem sepsala i nějaké osnovy – ale nic z toho mě nechytlo za srdce a neřeklo: „Tohle… tohle je ono, tenhle příběh musíš napsat.“ Ale telefonát s mou úžasnou agentkou, Amy Tannenbaumovou, všechno změnil.

Často říkám, že mou první knižní láskou byla historická romance, ale sama nejradši píšu romance moderní. I já, stejně jako většina veřejnosti, jsem fascinovaná životem současných královských rodin – je to elitní, unikátní podoba celebrity (a ty děti jsou k zulíbání!!). Během mého setkání s Amy vytvořila tato vášeň a zájem doslova třaskavou směs inspirace… a z ní se zrodila kniha Královsky v háji.

V následujících dnech jsem se dostala do spisovatelského záchvatu. Horečně zapisovala poznámky, vytvářela osnovy, krátké úryvky dialogů, a nejen pro Královsky v háji – ale i pro knihy, které budou následovat. Obvykle takhle nepracuju. Většinou se nechám pohltit jediným příběhem – cestou jednoho páru – a všechno ostatní zmizí do pozadí. Ovšem u téhle série jsem se naprosto zamilovala do všech párů – do každé postavy – celý svět se stal úžasnou kombinací realismu a fikce. Bylo toho tolik, do čeho jsem musela ponořit svou spisovatelskou duši.

Nejprve tu byla romance – vzrušující, zábavná cesta dvou zamilovaných lidí, kteří se do sebe zamilují a překonávají každou překážku. Ale byla tu i další témata – dotěrná žízeň veřejnosti po každém detailu jejich života, myšlenka závazku k rodině, oběti, které přinášíme za ty, jež milujeme. Poutavý obraz moderní šlechty – ti atraktivní, bohatí, ale zároveň mladí lidé, kteří jsou svázáni pravidly a tradicemi starými stovky let.

Jsem nadšená, jak se Královsky v háji vyvrbilo. Nemůžu se dočkat, až poznáte Nicholase i Olivii a taky jejich rodinu a přátele. Nemůžu se dočkat, až dokončím další díly, abych s vámi mohla sdílet svět, kterému jsem naprosto propadla.

Inspirace umí být záludná – ale když máte štěstí, jste obklopeni lidmi, kteří vám ji pomůžou kultivovat a tříbit. Já mám obrovské štěstí.

A taky, ostatně jako vždycky, jsem vděčná své agentce Amy Tannenbaumové a každému v agentuře Jane Rotrose za nekonečnou podporu a realizaci svých knih.

Děkuju své publicistce Danielle Sanchezové a každému v InkSlinger PR – byla radost s vámi spolupracovat.

Děkuju své asistentce Julier Fowlerové, která vždycky ví, co dělat, a je v tom neuvěřitelně dobrá.

Velké díky taky patří Gitte Dohertyové z TotallyBooked za to, že mě dokáže rozesmát a pomohla mi z Nicholase vytvořit sexy bestii, která nezní americky!

Jsem si jistá, že nebudu jediná, když poděkuju Hang Leové za naprosto nádhernou obálku a krásnou grafiku. Hodně vděku patří taky Coreen Montagnaové za její bezchybnou práci.

Velké díky a objetí posílám Nině Bocciové, Katy Evansové a svým dalším spřáteleným autorkám!! Vždycky mě uklidní, když vím, že nejsem jediný šílenec – ale život spisovatelky občas šílený je.

A když jsme u toho, největší vděk a láska patří mé rodině – za vaši trpělivost, porozumění, povzbuzování a nekonečnou podporu. Díky, že se mnou vydržíte. Občas to není lehké.

A svým ohromným, úžasným čtenářům – miluju vás, lidi!!! Vaše podpora a nadšení ve mně vzbuzují pokoru. Díky, že se mnou držíte od knihy ke knize, od série k sérii.

A teď… se začtěte a nechte se královsky pobavit! Pac a pusu

PROLOG

Moje první vzpomínka se tolik neliší od vzpomínek ostatních lidí. Byly mi tři roky a byl to můj první den ve školce. Moje matka z nějakého důvodu ignorovala, že jsem chlapec, a navlékla mě do příšerných lacláčů, košile s volány a lakovaných polobotek. Plánoval jsem, že si ten model zašpiním prstem od barvy, jakmile dostanu šanci.

Ale to nebylo to, co mi v mysli utkvělo nejvíc.

V té době už mi nepřipadalo zvláštní, že se to kolem mě hemží fotoaparáty. Bylo to stejné jako vidět ptáka na obloze. Měl bych na to být zvyklý – a myslím, že jsem byl. Ovšem tentokrát to bylo jiné.

Protože těch fotoaparátů byly stovky.

Lemovaly každý centimetr chodníku a čekaly na mě před vchodem do školky jako moře jednookých příšer. Vybavuju si matčin konejšivý, klidný hlas, zatímco jsem se jí držel za ruku, ale jejím slovům jsem nerozuměl. Utopila se ve cvakotu spouští a křiku fotografů.

„Nicholasi! Nicholasi, tady, úsměv! Zvedni hlavu, chlapče! Nicholasi, tady!“

Byl to první náznak, že jsem byl – že jsme byli – odlišní. Pár let po tom jsem samozřejmě zjistil, jak moc odlišní jsme. Mezinárodně známí, rozpoznatelní; naše každodenní aktivity jako titulky v novinách.

Sláva je zvláštní věc. Mocná. Obvykle funguje jako příliv a odliv. Lidi se jí nechají strhnout, ale nakonec opadne a dřívější objekt zájmu je zredukován na někoho, kdo někým býval a už není.

Jenže tohle se mi nikdy nestane. Byl jsem slavný, ještě než jsem se narodil, a moje jméno bude vyryto do historie dlouho po tom, co se v prach obrátím. Skandály jsou dočasné, celebrity pomíjivé, ovšem královský původ… ten je věčný.

KAPITOLA 1

Nicholas

Jeden by si myslel, že když jste zvyklí, že vás neustále někdo sleduje, nebude vám vadit, když na vás někdo bude civět během spánku.

Jeden by se mýlil.

Prudce otevřu oči a spatřím jen kousek od sebe Fergusovu vyzáblou, svraštělou tvář. „Zatraceně!“

Není to příjemný pohled.

Jedno oko na mě nesouhlasně zírá a to druhé – to bloudivé – o kterém jsme si s bratrem vždycky mysleli, že vůbec není líné, ale naopak vidí všechno, se dívá na opačnou stranu pokoje.

Každý stereotyp má někde základ, v nějakém vágním, ale přetrvávajícím zrnku pravdy. U Ferguse jsem hned předpokládal, že bude ten typický, povýšený a nevrlý sluha.

Ten vrásčitý bastard už je pořádně starý.

Narovná se, jak mu jeho hrbatá, starověká páteř dovolí. „Trvalo vám nějak dlouho, než jste se probudil. Myslíte, že nemám lepší věci na práci? Už jsem vás chtěl z té postele vykopat.“

Přehání. S tím, že má lepší věci na práci – ne s tím kopáním.

Svou postel miluju. Je to dárek od krále Genovie k mým osmnáctým narozeninám. Nádherné umělecké dílo ze šestnáctého století se čtyřmi sloupy, vyřezané z jednoho kusu brazilského mahagonu. Moje matrace je vyplněná nejjemnějším peřím z maďarských hus a povlečení je z egyptské bavlny s tak vysokým počtem vláken, že se v některých částech světa ani nesmí vyrábět. Nejradši bych se převalil a zachumlal jako dítě, kterému se nechce do školy.

Jenže Fergusovo varovné vrčení mi rve uši.

„Za dvacet pět minut se máte dostavit do zeleného salonku.“

Schovat se pod peřinu nejde. Nezachrání vás to před psychopaty s mačetou… ani před nabitým harmonogramem.

Občas mám pocit, že jsem schizofrenní. Disociativní. Nejspíš rozdvojená osobnost. Nebylo by na tom nic divného. Všechny ty choroby v našem rodokmenu – hemofilici, insomniaci, lunatici… zrzci. Asi bych měl být rád, že mezi ně nepatřím.

Já mám problém s hlasy. Ne s těmi hlasy – spíš s reakcemi ve své hlavě. Odpovědi na otázky nesouhlasí s tím, co mi nakonec vyjde z úst.

Skoro nikdy neřeknu, co si myslím. Občas říkám takové sračky, až by mi z toho mohly zhnědnout oči. A to je to nejmenší.

Protože si jednoduše myslím, že většina lidí jsou idioti.

„A jsme zpět a povídáme si s Jeho královskou Výsostí, princem Nicholasem.“

Když jsme u těch idiotů…

Ten světlovlasý, vychrtlý, flekatý muž sedící naproti mně, který vede tohle poutavé, televizní interview? Jmenuje se Teddy Littlecock. Vážně, tohle je jeho skutečné jméno – a podle toho, co jsem slyšel, to není oxymóron. Víte, co musel zažívat ve škole? Skoro by mi ho bylo líto. Skoro.

Protože Littlecock je novinář – a ty já obzvlášť nesnáším. Posláním médií vždycky bylo ohnout mocné přes sud a narvat jim jejich prohřešky do těch jejich aristokratických zadnic. Což je vlastně v pořádku – většina aristokratů jsou prvotřídní kreténi; to ví každý. Jenže mně vadí, když to není zasloužené. Když to ani není pravda. Když médiím dojde špinavé prádlo, vymáchají čerstvě naškrobenou košili v hovnech a vytvoří si vlastní. Tady je oxymóron pro vás: novinářská integrita.

Starý Teddy není jen tak obyčejný reportér – je schválený palácem. Takže navzdory svému podplácení, vydírání, lžím, má ke mně přímý přístup – třeba jako je tohle interview – s těmi nejdebilnějšími dotazy. Je to únavné.

Vybírat si mezi hloupostí a neupřímností je, jako kdyby se vás někdo zeptal, jestli chcete střelit nebo pobodat.

„Jak trávíte svůj volný čas? Jaké jsou vaše koníčky?“

Už víte, co tím myslím? Je to jako ty rozhovory uprostřed Playboye – „Mám ráda bublinkové koupele, polštářové války a dlouhé, nahé procházky po pláži.“ Ne, nemá. Ovšem podstatou té odpovědi není informovat, ale posílit fantazie těch týpků, co si ho honí nad jejími fotkami.

U mě je to stejné.

Zazubím se, náznak dolíčku – ženy se můžou z dolíčků zbláznit.

„Nejradši si po večerech čtu.“

Rád šukám.

Fanoušci by takovou odpověď určitě slyšeli rádi. Nicméně palác by zešílel, kdybych něco takového řekl.

Každopádně, kde jsem to byl? Správně – u šukání. Dlouho, pořádně a často. Tak to mám rád. S rukama na kulatém, pevném zadku – přirážet k sobě nějaký pěkný kousek, poslouchat, jak se její steny odrážejí od zdí, zatímco se udělá. Tyhle staleté pokoje mají fantastickou akustiku.

Zatímco si většina mužů vybírá ženy s velkou ochotou roztáhnout nohy, já preferuju ty, které dokážou držet pusu. Diskrétnost a dohoda o mlčenlivosti udrží většinu historek mimo titulní stránky.

„Rád jezdím na koni, hraju pólo a odpoledne trávím s královnou střelbou hliněných holubů.“

Rád lezu po skalách, řídím tak rychle, jak to jen jde bez bouračky, rád lítám, mám rád dobrou skotskou, béčkové filmy a pasivně agresivní výměnu názorů s královnou.

To poslední drží tu Starou lišku při životě – můj důvtip je její fontána mládí. Navíc je to dobré cvičení pro nás oba. Na rozdíl od našich ceremoniálních sousedů je Wessco konstituční monarchií, takže je královna rovnocenným představitelem vlády, spolu s parlamentem. V podstatě jsme taky politici. Na vrcholu potravního řetězce. A politika je pohotový, špinavý a bojovný byznys. Každý rváč ví, že pokud se na pěstní souboj chystáte vzít nůž, neměl by být tupý.

Překřížím ruce na hrudníku a odhalím opálená předloktí zpoza vyrolovaných rukávů bledě modré košile. Moje předloktí prý mají velkou sledovanost na Twitteru – stejně jako ostatní části mého těla. A pak vyprávím historku o své první střelbě. Moje oblíbená – a mohl bych ji recitovat ze spánku – a taky mi připadá, že spím. Teddy se ke konci zachechtá – když vyprávím, jak ten spratek, myslím tím svého mladšího bratra, strčil do vrhače terčů kraví lejno.

Teddy se uklidní, narovná si brýle a naznačí, že nás čeká smutnější část programu.

„V květnu uplyne třináct let od tragického pádu letadla, při kterém zahynuli princ a princezna z Pembrooku.“

Říkal jsem to.

Tiše přikývnu.

„Vzpomínáte na ně často?“

Náramek na mém zápěstí vyřezaný z týku ztěžkne. „Na své rodiče mám spoustu krásných vzpomínek. Ale pro mě je nejdůležitější, že přežívají skrz kauzy, které vyhráli, charity, které podporovali, a nadace nesoucí jejich jméno. To je jejich odkaz. Jsem si jistý, že se na ně díky jejich dobročinnosti nikdy nezapomene.“

Slova, slova, slova, mluvení, mluvení, mluvení. V tom jsem dobrý. Umím říct hodně, aniž bych odpověděl.

Na rodiče myslím každý den.

My urození nebýváme přehnaně emocionální – semknutý horní ret, král je mrtvý – ať žije král. A zatímco pro svět byli mí rodiče jen Jejich královské Výsosti, pro mě a Henryho byli jednoduše máma a táta. Byli vlídní, byla s nimi legrace a byli opravdoví. Často nás objímali, ale když jsme něco provedli, dostali jsme na zadek – což bylo docela často. Byli moudří a hodní a neskutečně nás milovali – což je v tomhle společenském okruhu raritou.

Přemýšlím, jaké by to bylo, kdyby ještě žili, a co by na tohle všechno řekli.

Teddy znovu promluví. Neposlouchám ho a ani nemusím – stačí mi zachytit několik posledních slov. „… lady Esmerelda minulý víkend?“

Znám Ezzy od školy. Když jsme chodili na Briar House. Je to fajn holka – hlasitá a zlobivá. „S lady Esmereldou jsme staří přátelé.“

„Jen přátelé?“

Taky je lesba. Skutečnost, kterou její rodiče před tiskem stále tají. Jsem její oblíbená zástěrka. Naše vzájemně výhodné schůzky nám domlouvá tajemník paláce.

Pousměju se. „Detaily si nechám pro sebe.“

Teddy se nakloní blíž, jako kdyby vyčmuchal nějaký příběh. Ten příběh.

„Takže existuje šance, že by se mezi vámi mohlo vyvinout něco hlubšího? Země měla takovou radost, když mohla tenkrát sledovat námluvy vašich rodičů. Lidé jsou napjatí. Čekají, až si ‚Jeho královská Žhavost‘, jak vám říkají na sociálních sítích, najde svou vyvolenou a usadí se.“

Pokrčím rameny. „Všechno je možné.“

Až na to, že se v nejbližší době vůbec nechystám usadit. Na to může vsadit svého Littlecocka.

Jakmile zhasne horký paprsek předního reflektoru a z kamery zmizí červené světlo, vstanu a sundám si mikrofon z límečku.

Teddy taky vstane. „Děkuju za váš čas, Vaše Milosti.“

Lehce skloní hlavu – dodržování protokolu.

Přikývnu. „Bylo mi potěšením, Littlecocku.“

Tohle nikdy žádná neřekla. Nikdy.

Bridget, moje osobní tajemnice – statná, spořádaná žena středního věku – se vedle mě objeví s lahví vody.

„Díky.“ Otočím víčkem. „Kdo je další?“

Kravaťáci měli pocit, že je ten správný čas na posílení PR – což znamená dny plné rozhovorů, návštěv a focení. Můj osobní čtvrtý, pátý a šestý kruh pekla.

„Tohle byl poslední rozhovor.“

„Haleluja.“

Bridget se mnou sladí krok a pokračujeme chodbou pokrytou kobercem do Guthrie House – mé privátní části paláce.

„Brzy přijede lord Ellington. Večeře v Bon Repas je potvrzená.“

Přátelit se se mnou je složitější, než byste si mysleli. Totiž, já jsem skvělý přítel, ovšem můj život je osina v zadku. Nemůžu se prostě jen tak stavit v hospodě nebo si v pátek neplánovaně zajít do nového klubu. Všechno musí být organizované a naplánované předem. Spontánnost je jediný luxus, který si nemůžu dovolit.

„Dobře.“

Bridget zamíří do své pracovny a já do svého soukromého obydlí. Tři patra, plně modernizovaná kuchyň, ranní salonek, knihovna, dva pokoje pro hosty, pokoje pro služebnictvo, dvě hlavní apartmá s balkony a dechberoucím výhledem do zahrad. Vše plně zrenovované – ale barvy, tapisérie, kamenné prvky a lišty si zachovávají svou historickou integritu. Guthrie House je oficiální sídlo prince nebo princezny z Pembrooku – prostě dědice – ať je to kdokoliv. Dřív tu bydlel můj otec a předtím před svou korunovací moje babička.

Šlechta si potrpí na předávání a dědění.

Zamířím do hlavní ložnice, rozepnu si košili a těším se na horkou nálož šesti sprchových hlavic. Moje sprcha je zatraceně vymazlená.

Jenže tak daleko nedojdu.

Na schodech na mě čeká Fergus.

„Chce vás vidět,“ zaskřehotá.

Není třeba dalšího vysvětlení.

Promnu si obličej a poškrábu se na strništi. „Kdy?“

„Kdy myslíte?“ ušklíbne se Fergus. „Včera, samozřejmě.“

Samozřejmě.

Za starých časů byl trůn symbolem monarchovy moci. Na ilustracích byl zobrazován s vycházejícím sluncem, mraky a hvězdami – křeslo pro samotného následovníka Boha. Pokud byl trůn symbolem moci, pak trůnní sál byl místem, kde se ta moc vykonávala. Kde se vydávaly dekrety, uvalovaly tresty a rozkaz „přineste mi jeho hlavu“ se odrážel od kamenných zdí.

Tak to bylo tenkrát.

Teď se všechno odehrává v královské kanceláři – trůnní sál slouží jen veřejným prohlídkám. Trůnem moderní doby je pracovní stůl. A sedím u něj. Je naleštěný, mahagonový a neuvěřitelně velký.

Kdyby byla moje babička muž, myslel bych si, že si tím stolem něco kompenzuje.

Christopher, královnin tajemník, mi nabídne čaj, který odmítnu. Christopherovi je kolem třiadvaceti let, je vysoký jako já a atraktivní, asi – jako postava z akčního filmu. Není to nejhorší tajemník, avšak taky to není nejostřejší tužka v penálu. Myslím, že si ho královna nechává pro zábavu – protože se na něj ráda kouká, ta stará nemrava. V duchu mu říkám Stoupa, protože kdyby ho moje babička požádala, aby do konce života jedl jen mouchy, akorát by se zeptal: „S křídly, nebo bez?“

Konečně se otevřou dveře modrého salonku a objeví se Její Veličenstvo královna Lenora.

V kolumbijských deštných pralesích žije jeden druh opičky a je to snad nejroztomilejší zvíře na světě – její roztomilost předčí i ty chundelaté křečky a mini pejsky na Pinterestu. Až na její ostré zoubky a chuť na oční bulvy. Ti, kteří se nechají obalamutit jejím vzhledem, jsou odsouzeni přijít o ten svůj.

Moje babička se téhle zákeřné opičce dost podobá.

Vypadá jako babička – jako normální babička. Malá a drobná, hebké, nadýchané vlasy, hezké ruce, lesklé perly, tvář opředená moudrostí a tenké rty, které umí ocenit černý humor. Ale jsou to oči, co ji prozradí.

Kovově šedé oči.

Takové, které by v minulosti donutily nepřátelskou armádu k úprku. Protože to jsou oči dobyvatelky… Neporazitelné.

„Nicholasi.“

Vstanu a zvednu obočí. „Babi.“

Projde kolem Christophera a ani se na něj nepodívá. „Nechte nás o samotě.“

Když se posadí, sednu si taky. Opřu si kotník o koleno a paži si uvolněně přehodím přes opěradlo.

„Viděla jsem to tvoje interview,“ řekne. „Měl by ses víc usmívat. Dřív jsi vypadal tak šťastně.“

„Budu si pamatovat, že mám předstírat radost ze života.“

Otevře prostřední šuplík, vytáhne klávesnici a pak na ni začne psát rychlostí, kterou byste u někoho jejího věku nečekali. „Už jsi viděl včerejší titulky?“

„Neviděl.“

Otočí na mě monitor a pak překlikává mezi webovkami.

PRINC SI UŽÍVÁ V PLAYBOY MANSION

HENRY LAMAČ SRDCÍ

NADRŽENÝ A UROZENÝ

DIVOKÝ, BOHATÝ – A VLHKÝ

Poslední titulek je spojený s fotkou mého bratra, který se zrovna chystá do bazénu – jak ho Pánbůh stvořil.

Nakloním se dopředu a přimhouřím oči. „Henry bude zděšený. To nasvícení není zrovna nejlepší – ani není vidět jeho tetování.“

Babička semkne rty. „Připadá ti to zábavné?“

Spíš mě to štve. Henry je nevyzrálý, demotivovaný – flákač. Vznáší se životem jako pírko ve větru a je mu jedno, kam ho vánek odnese.

Pokrčím rameny. „Je mu dvacet čtyři a právě byl propuštěn ze služby…“

Z povinné vojenské služby. Každý občan Wessca – muž, žena nebo princ – si musí odsloužit dva roky.

„Skončil před několika měsíci,“ přeruší mě. „A od té doby už byl všude možně jen ne doma, a to asi s osmdesáti courami.“

„Zkoušela ses mu dovolat na mobil?“

„Samozřejmě.“ Mlaskne nespokojeně jazykem. „Zvedne to, udělá ten směšný statický zvuk a prohlásí, že mě neslyší. Pak řekne, že mě má rád, a zavěsí.“

Zazubím se. Zábavný spratek – to se musí nechat.

Královnin pohled potemní jako nebe před bouřkou. „Je ve Státech – v Las Vegas – a chystá se na Manhattan. Chci, abys tam jel a přivezl ho domů, Nicholasi. A je mi jedno, jestli ho budeš muset praštit do hlavy a nacpat do pytle. Toho chlapce je potřeba postavit do latě.“

Už jsem navštívil snad každé hlavní město na světě – a nejvíc jsem nenáviděl právě New York.

„Můj harmonogram…“

„Už jsme ho upravili. Až tam budeš, zastoupíš mě na několika akcích. Já musím zůstat tady.“

„Předpokládám, že půjdeš do Sněmovny lordů? Budeš se ty kretény snažit přesvědčit, aby konečně dělali svou práci?“

„Jsem ráda, žes to zmínil.“ Babička si založí ruce na hrudi. „Víš, co se stane monarchii, když nemá stabilní linii dědiců, můj chlapče?“

Přimhouřím oči. „Studoval jsem historii – jasně že vím.“

„Osviť mě.“

Nadzvednu ramena. „Bez čisté linie nesporných dědiců následuje boj o moc. Konflikt. Možná občanská válka mezi jednotlivými rody, které ucítí příležitost.“ Naježí se mi chloupky na krku a začnou se mi potit dlaně. Podobný pocit, jako zažíváte na vrcholku horské dráhy. Tik, tak, tik, tak… „Kam tím míříš? Máme dědice. Když mě s Henrym potká nějaká katastrofa, je tu ještě bratranec Marcus.“

„Bratranec Marcus je imbecil. A vzal si imbecilku. Jejich děti jsou dvakrát imbecilové. Téhle zemi nikdy vládnout nebudou.“ Narovná si své perly a zvedne nos. „Ve sněmovně se šušká o tom, že by naše role měla být čistě ceremoniální a že bychom neměli o ničem rozhodovat.“

„O tom se šuškalo vždycky.“

„Ne takhle,“ odsekne. „Tentokrát je to jiné. Zpomalují obchodní legislativu, stoupá nezaměstnanost, platy jsou nízké.“ Poklepe na monitor. „A tyhle titulky nám nepomáhají. Lidé se bojí, že nebudou mít co jíst. A mladý princ si jezdí z jednoho luxusního hotelu do druhého. Potřebujeme dát lidem důvod k veselí. A vládě musíme ukázat, že máme všechno pod kontrolou, aby zůstala v klidu a my nemuseli jít přes mrtvoly.“

Přikývnu. Souhlasím. Jako hloupá můra, která vesele plácá křídly na cestě k plamenu svíčky.

„Co třeba Den státní hrdosti? Můžeme veřejnosti otevřít taneční sály, uspořádat slavnostní průvod?“ navrhnu. „Lidi takové akce milujou.“

Poklepe si na bradu. „Přemýšlela jsem o něčem… větším. Něčem, co by zaujalo celý svět. Události století.“ V očích se jí blýskne nedočkavostí – jako popravčímu, než máchne sekerou.

A sekera se zatne.

„Svatba století.“

KAPITOLA 2

Nicholas

Ztuhnu. Asi mi selžou orgány. Můj hlas je zahalený zbytečnou, nelogickou nadějí.

„Prateta Miriam se zase vdává?“

Královna si založí ruce na stole. Špatné znamení. Je to její sdělení – říká tím, že se rozhodla a nic s ní nehne.

„Když jsi byl ještě kluk, slíbila jsem tvé matce, že ti umožním, aby sis ženu našel sám. Jako to udělal tvůj otec. Že tě nechám zamilovat se. Čekala jsem a sledovala jsem tě, ale už jsem to vzdala. Naše rodina tě potřebuje, tvoje země tě potřebuje. A proto oznámíš jméno své vyvolené na tiskové konferenci… a to do konce léta.“

Její prohlášení mě probere z šoku a vyskočím na nohy. „Sakra, vždyť to je za pět měsíců!“

Pokrčí rameny. „Původně jsem ti chtěla dát jen třicet dní. Poděkuj svému dědovi, že mi to rozmluvil.“

Myslí tím ten portrét na zdi za sebou. Můj dědeček už je deset let mrtvý.

„Možná by ses spíš měla starat o to, aby tisk nepřišel na to, že mluvíš s obrazy.“

„Uklidňuje mě to!“ A najednou taky stojí – rukama se opírá o stůl a naklání se ke mně. „A je to jen jeden obraz – nebuď uštěpačný, Nicky.“

„Nemůžu si pomoct.“ Probodnu ji pohledem. „Učil jsem se od nejlepších.“

Tohle rýpnutí ignoruje a znovu se posadí. „Sestavila jsem seznam vhodných kandidátek – mladé dámy. S některými z nich už ses setkal a některé pro tebe budou nové. Tohle je nejlepší řešení. Ledaže bys mi dal nějaký pádný důvod, proč si to rozmyslet.“

A já nemám nic. Můj rozum mě opustí tak rychle, až se za ním zapráší. Protože politicky, s ohledem na mínění veřejnosti, má babička pravdu – královská svatba zabije dvě mouchy jednou ranou. Jenže ty mouchy nezajímá, co je správně – vidí jen tu plácačku, která na ně míří.

„Nechci se ženit.“

Pokrčí rameny. „Nedivím se ti. Taky jsem nechtěla na své jedenadvacáté narozeniny nosit korunku své praprababičky, královny Belvidere – přeplácaná, těžká věc. Ale všichni musíme plnit své povinnosti. To moc dobře víš. Teď je řada na tobě, princi Nicholasi.“

Rozhodně existuje důvod, proč je slovo povinnost synonymem pro slovo vopruz.

A ona mě nežádá jako moje babička – ale jako královna. Celá moje výchova se točila kolem zodpovědnosti, odkazu, práva prvorozeného a cti, kvůli které nemůžu nic odmítnout.

Potřebuju alkohol. A to hned.

„Je to všechno, Vaše Veličenstvo?“

Chvilku na mě jen civí a pak přikývne. „Je. Přeju bezpečnou cestu. Promluvíme si, až se vrátíš.“

Vstanu, skloním hlavu a dám se na odchod. Zrovna když se za mnou zavírají dveře, zaslechnu povzdech. „Ach, Edwarde, co jsme jen udělali špatně? Proč s nimi musí být takové potíže?“

O hodinu později jsem zpátky u sebe v Guthrie House, vysedávám před krbem v ranním salonku a podávám Fergusovi prázdnou sklenici, aby mi dolil. Znovu.

Nejde o to, že bych nevěděl, co se ode mě očekává – to ví celý svět. Mám jen jednu práci: abych předal svou tygří krev další generaci. Zplodit dědice, který mě jednou nahradí, jako já nahradím svou babičku. A řídit zemi.

Jenže předtím se to zdálo tak teoretické. Jednou, někde v dáli. Královna je v lepší kondici než celá stáj koní – zatím nikam neodchází. Ale najednou šup… svatba… a je to tady.

„Tady ho máme!“

Lidi, kterým důvěřuju, spočítám na prstech jedné ruky – a Simon Barrister, čtvrtý hrabě z Ellingtonu, je jeden z nich. Poplácá mě po zádech a zářivě se usměje. A když řeknu zářivě, myslím zářivě, totiž – jeho tvář je jasně červená, jako rajče.

„Co se ti to k sakru stalo s obličejem?“

„Karibské sluníčko mě nenávidí. A je jedno, kolik opalovacího krému na sebe naplácám. Vždycky si najde způsob, jak mě osmažit jako brambůrek!“ Šťouchne mě loktem. „Jsem zrozený pro kreativní líbánky, jestli víš, co tím myslím. Mazání krémem je docela smyslný zážitek.“

Simon se minulý měsíc oženil. Stál jsem vedle něj u oltáře – ale přál jsem si, aby zdrhnul.

Má velké srdce a brilantní mozek, ovšem se ženami mu to nikdy moc nešlo. Zrzavé vlasy, mléčná pleť a břicho, které nerozpustí žádný tenis ani jízda na kole, mu taky nepomáhají. A jednou se zjevila Frances Alcottová. Franny mě nemá ráda. Ty pocity jsou vzájemné. Je dechberoucí – to se musí nechat: tmavé vlasy a oči, tvář anděla a pleť jako z alabastru.

Typ ženy, který vám otočí hlavu úplně dozadu a pak vás stáhne pod postel a uškrtí.

Posadíme se a Fergus přinese Simonovi pití.

„Zaslechl jsem, že Stará liška udeřila kladivem a chce tě dostat do chomoutu.“

Napiju se a chrastím ledem ve sklence. „To ses dozvěděl rychle.“

„Víš, jak to tady funguje. Stěny mají uši a velké huby. Jaký je tvůj plán, Nicku?“

Pozvednu skleničku. „Rychlý sešup k alkoholismu.“ Pak pokrčím rameny. „A jinak plán nemám.“

Hodím na něj papíry. „Sestavila seznam kandidátek. Jak milé.“

Simon začne listovat. „Náhodou by to mohla být zábava. Mohl bys uspořádat casting – jako do X Faktoru – ‚předveďte mi své skryté talenty‘.“

Zakloním hlavu a snažím se uvolnit napnutý sval. „A aby toho nebylo málo, musíme jet do toho zatracenýho New Yorku a přitáhnout Henryho.“

„Nechápu, proč New York tolik nesnášíš – skvělé show, jídlo a nohaté modelky.“

Když se letadlo mých rodičů zřítilo, zrovna se vraceli z New Yorku. Vím, že je můj přístup dětinský a hloupý, ale co můžu říct – mám na New York zkrátka vztek.

Simon zvedne ruku. „Počkej, co myslíš tím ‚musíme jet do toho zatracenýho New Yorku‘?“

„Moje neštěstí si žádá společnost. Letíš se mnou.“

Taky si vážím Simonova názoru a jeho úsudku. Kdybychom byli mafie, on by byl mým poradcem.

Zadívá se do sklenky, jako kdyby obsahovala všechny záhady světa – a ženy. „Franny nebude nadšená.“

„Přivez jí něco třpytivýho z obchodu.“

Simonova rodina vlastní Barrister’s, největší řetězec obchodních domů na světě.

„Kromě toho jste spolu strávili celý měsíc. Už jí musíš mít plný zuby.“

Tajemství dlouhodobých úspěšných vztahů spočívá v časté absenci. Vztah neupadne do nevyhnutelné nudy a otravy.

„V manželství nejsou žádný přestávky, Nicku.“ Uchechtne se. „Brzy to poznáš sám.“

Ukážu mu prostředníček. „Díky za pochopení.“

„Proto jsem tady.“

Dopiju svou sklenku. Zase.

„Mimochodem, zrušil jsem naši večeři. Přešla mě chuť. A řekl jsem ochrance, že večer míříme do Kozy.“

Nadržená koza je nejstarší dřevěná budova ve městě. Nachází se v místě bývalého podzámčí – vesnice, kde dřív bydlelo služebnictvo a vojáci. Tenkrát byla Nadržená koza nevěstinec. Dnes je to hospoda. Stěny jsou křivé a střechou teče, ale podle mě je to ta nejlepší hospoda v zemi. Nevím, jak to pan Macalister dělá – to je majitel – asi pomocí prověrek nebo podplácení, ale z Kozy ani jednou neuniklo do tisku cokoliv o mně a mém bratrovi.

A že jsme tam zažili divoké večírky.

Když nám přistaví auto ke dveřím, už jsme se Simonem docela namol. Logan St. James, šéf mé ochranky, nám otevře a naposledy zkontroluje chodníky, jestli někde nečíhá hrozba nebo fotoaparát.

Uvnitř hospody to páchne po zvětralém pivu a cigaretách, ale pro mě je ten pach stejně uklidňující jako vůně čerstvě upečených sušenek. Stropy jsou nízké a podlaha lepkavá – v zadním rohu je karaoke a malé pódium – kde se pohupuje světlovlasá dívka a zpívá nejnovější písničku od Adele. Posadíme se se Simonem u baru a Meg – Macalisterova dcera – otře pult hadrem a nasadí sexy úsměv.

„Dobrý večer, Vaše Výsosti.“ Simonovi se dostane jen přikývnutí. „Lorde Ellingtone.“

Pak se na mě znovu podívá světle hnědýma očima. „Dneska odpoledne jsem vás viděla v televizi. Seklo vám to.“

„Děkuju.“

Nepatrně zakroutí hlavou. „Netušila jsem, že čtete. Vtipný. Pokaždý, když jsem u vás byla, nezahlédla jsem ani jednu knížku.“

Megin hlas už se párkrát odrážel od stěn mé ložnice a její sténání už několikrát umlčel můj penis. Dohoda o mlčenlivosti je v sejfu u mě doma. Nevím, jestli ji někdy budu potřebovat, ale moje první „promluva“ s otcem nebyla o tom, že děti nenosí čáp – týkala se toho, že je lepší mít dohodu o mlčenlivosti, kterou nepotřebujete, než potřebovat tu, kterou nemáte.

Zaculím se. „Asi jste je přehlédla, protože když jste tam byla, knížky vás zrovna nezajímaly, zlato.“

Ženy, které žijí od výplaty k výplatě, se k sexu na jednu – nebo tři noci – staví jinak než ty z mého okruhu. Urozené dámy jsou rozmazlené, náročné – jsou zvyklé, že dostanou všechno, po čem touží – a když je odmítnete, mstí se. Ovšem dívky jako moje pěkná barmanka jsou zvyklé, že v životě existují věci, které nikdy nezískají.

Meg se usměje – vřele a znalecky. „Co byste si dneska dali? Jako obvykle?“

Netuším, jestli za to může den plný rozhovorů, nebo litry skotské, co jsem stačil zkonzumovat, ale najednou mi vystřelí adrenalin nahoru a rozbuší se mi srdce – a odpověď je jasná.

Královna mě má v hrsti – ale aspoň mám pořád ještě čas.

„Ne, Meg. Chci něco jinýho – něco co jsem ještě neměl. Překvapte mě.“

Kdybyste věděli, že svět, jak ho znáte – život, jak ho znáte – za pět měsíců skončí, co byste udělali?

Samozřejmě byste se snažili žít naplno a nepromarnit ani jeden den. Dělali byste si, co chcete – s kýmkoliv – tak dlouho, dokud by to šlo. Dokud by nebyl konec.

Takže… nakonec se zdá, že mám plán.

KAPITOLA 3

Olivia

Dny, které mění život, se nikdy nepřihodí obyčejným lidem. Fakt. Nebo znáte někoho, kdo vyhrál v loterii, objevil ho někde v obchodě hollywoodský agent nebo zdědil sídlo po neznámé tetičce, připravené k nastěhování?

Ani já ne.

Ale – jde o tohle – když takový šťastný den přijde, zpočátku to ani nepoznáme. Netušíme, že to, co se právě děje, je epické. Převratné.

Teprve později – když je všechno perfektní, nebo se naopak všechno rozpadne – se umíme ohlédnout, sledovat svoje kroky a určit přesný moment, který rozdělil naši minulost i srdce ve dví – předtím a poté.

Poté – nejsou jiné jen naše životy. I my jsme jiní. Navždy.

Mohlo mě to napadnout. Ten den, který mi změnil život, byl typický. Naprd.

Běžný člověk takový den zažívá pořád dokola.

A začne, když otevřete oči – o čtyřicet minut později, než byste měli. Pitomý budík. Měl by přece vědět, že jsem myslela ve čtyři hodiny ráno. Kdo by se sakra potřeboval budit ve čtyři odpoledne? Nikdo.

Zapomeňte na auta, která se umí řídit sama. Google by měl zapracovat na budících s vlastním vědomím.

Můj den má sestupnou tendenci – obléknu si na sebe jediné oblečení, které teď nosím – pracovní bílou blůzu, vybledlou černou sukni, trochu potrhané punčocháče – pak smotám své nezkrotné, černé vlny do drdolu a s polozavřenýma očima zamířím do naší minikuchyně. Nasypu si do misky skořicové cereálie – nejlepší na světě – ale jakmile se otočím pro mléko, cereálie mi slupne náš mazaný pes Bosco.

„Hajzle!“ syknu na něj potichu, protože moje sestra i otec ještě spí.

Bosco žil na ulici. Je to vořech a taky tak vypadá. Tělo čivavy, oči posazené daleko od sebe jako u mopse a hnědé, urousané chlupy vypelichaného shi-tzu. Je tak ošklivý, až je roztomilý. Občas si říkám, jestli není nepravděpodobným výsledkem nějaké úchylné psí trojky. Moje mamka ho našla v uličce za naší kavárnou, když byl ještě štěně. Byl to vyhladovělý prcek, a i o osm let později by se klidně užral k smrti, kdybychom ho nechali.

Zvednu krabici s cereáliemi, abych si dosypala – prázdnou krabici.

„Fakt super,“ zasyčím na zlodějíčka, co krade.

Udělá na mě psí oči a seskočí z linky, na které by ani neměl být. Pak se svalí na bok a ukáže bříško.

Na to mu neskočím. „No tak vstávej. Měj nějakou sebeúctu.“

Po alternativní snídani, jež se skládá z jablka a toustu, vezmu Boscovo růžové, třpytivé vodítko, které mu koupila moje sestra – jako kdyby ten chudáček snad neměl dost důvodů ke komplexům – a připnu mu ho na obojek.

Náš dům byl postaven ve dvacátých letech – než bylo přízemí přebudováno na restauraci. Asi tak v době, kdy byl zvolen JFK, šlo o vícegenerační bydlení. Jedno ze schodišť vede do kavárenské kuchyně, ale Bosco tam nesmí, takže s ním chodím ven hlavními dveřmi a po úzkých, zelených schodech, jež vedou na chodník vedle vchodu do kavárny.

Do háje, to je ale zima!

Zrovna je jeden z těch zákeřných březnových dnů, který následuje po přívalu mírného počasí, kdy jste se nechali ukolébat falešným pocitem, že zima je pryč. Teplé svetry, kozačky a kabáty jste zrovna uklidili na půdu a Matka příroda najednou řekne: „Pardon, vy blbci,“ a pošle na vás mrazivý vítr ze severu.

Nebe je šedé a vlasy mě bičují do tváře. Moje nebohá blůza, která má jen dva knoflíčky, nemá šanci.

Prudce se rozepne.

A přímo před Petem neboli Prasáckým popelářem. Moje krajková bílá podprsenka nemůže být průsvitnější a moje bradavky viditelně oznamují příchod mrazivých teplot.

„Teda, tobě to sekne, bejby!“ zařve s tak silným akcentem, až máte pocit, že si dělá legraci z lidí v Brooklynu. Zamrská na mě jazykem. „Dopřej mi ty sladký cecky. Dal bych si trochu mlíčka do kafe.“

Chce se mi zvracet.

Jednou rukou se opírá o náklaďák a druhou se pohrabe v rozkroku. Kristepane, chlapi jsou fakt nechutní. Kdyby tohle byla porno pomsta, spadl by omylem do odpadu, lis by se záhadně zapnul a rozdrtil ho. Bohužel, tohle je prostě jen můj život.

Jenže jsem Newyorčanka. Narodila jsem se tu a vyrostla. Existuje jen jediná vhodná reakce.

„Polib mi!“ zařvu z plných plic, zvednu ruce nad hlavu a hrdě ukážu oba prostředníčky.

„Kdykoliv, zlato!“

Zatímco se náklaďák rozjíždí ulicí, předvedu všechna obscénní gesta, co znám. Cvrnknutí palcem o zuby, otření ruky o bradu, paroháč, plácnutí rukou do zatnutého bicepsu neboli italský pozdrav – přesně jak to dělávala babička Millie.

Jediným problém je, že jakmile se plácnu do paže, upustím vodítko a Bosco vystřelí pryč jako netopýr z jeskyně.

Zatímco se snažím zapnout blůzu a zároveň běžet, pomyslím si: Bože, to je ale den naprd. A to ještě není ani pět.

Ovšem to je jen špička hromady sraček.

Trvá mi tři bloky, než toho malého nevděčníka chytnu. A když se vracím domů, vločky začnou padat z nebe jako lupy z hlavy.

Sníh jsem mívala ráda – vlastně jsem ho milovala. Když všechno pokryl diamantovým třpytem a propůjčil okolí nový lesk. Pouliční lampy proměnil v ledové sloupy a město v kouzelnou, zimní říši divů.

Ale to už je dávno. Než jsem platila účty a musela vést podnik. Když vidím sníh teď, myslím jen na to, že to bude dlouhý den a jak málo peněz vydělám… Jediné magické na tom je, jak zákazníci rychle zmizí.

Plácavý, třepotavý zvuk mě donutí otočit hlavu. Na dveřích kavárny je nalepený papír. Upomínka k zabavení majetku – už druhá, a to nepočítám hromadu telefonátů a e-mailů, které v kostce říkají: „Zaplať, nebo zhebni.“

Jenže já nemám čím zaplatit.

Několik měsíců jsem se bance snažila poslat tolik, kolik jsem mohla, přestože to bylo málo. Ale když jsem si měla vybrat mezi platbou zaměstnancům a dodavatelům, přestala jsem bance peníze posílat.

Strhnu ten „liebesbrief“ ze dveří a jsem ráda, že jsem to stihla před prvními zákazníky. Vyjdu nahoru, zavřu Bosca do bytu a odeberu se do kuchyně.

Teprve teď opravdu začíná můj den. Zapnu starověkou troubu a předehřeju ji na dvě stě stupňů. Pak si nasadím sluchátka. Moje mamka byla velká fanynka osmdesátek – hudby a filmů. Říkávala, že takhle už nikdo netvoří. Když jsem byla malá, sedávala jsem tady v kuchyni na stoličce a sledovala ji. Byla jako umělkyně tvořící jedno mistrovské za druhým, za poslechu silných ženských balad od Heart, Scandal, Joan Jettové, Pat Benatarové nebo Lity Fordové. Stejné skladby mi momentálně duní v uších.

V New Yorku existují tisíce kaváren. Aby se malé rodinné podniky udržely nad vodou oproti konkurenci jako Starbucks a The Coffee Beanery, musí mít tržní výhodu – něco, co je bude odlišovat od ostatních podniků. U nás v Amelii jsou to domácí koláče. Žádné polotovary, čerstvé každý den, upečené podle receptů mé mamky, které jí předala její babička a pratety pocházející z Evropy.

Z jaké země přesně, to netuším. Moje mamka naší národnosti říkala „Heinz 57“ – od každé odrůdy něco.

Koláče náš podnik drží při životě, přestože se každý den potápíme hlouběji a hlouběji. Zatímco Vixens zpívají o zlomeném srdci, smíchám ve velké míse všechny ingredience – v kotlíku, přesněji řečeno. Pak začnu lepkavé těsto hníst. Je to docela účinné cvičení horní části těla – nemám paže žádná párátka. Jakmile má těsto správnou konzistenci a je hladké, obrátím mísu na stranu a vyklopím tu velkou kouli na obří prkénko poprášené moukou. Roztáhnu těsto na obdélník a rozválím válečkem. Jakmile je dostatečně tenké, nakrájím ho na šest perfektních kruhů. Vystačí to na tři koláče s dvojitou krustou – než se kavárna otevře, zopakuju proces ještě čtyřikrát. O útercích, čtvrtcích a nedělích přidávám ke klasickému jablkovému, třešňovému, borůvkovému a broskvovému koláči navíc citronový meringue, čokoládový a koláč s banánovým krémem.

Když umístím spodní díly do šesti forem, umyju si ruce a vytáhnu z ledničky prvních šest koláčů, které jsem upekla včera. Strčím je rozehřát do trouby. Tyhle budu dneska servírovat – koláče jsou nejlepší až druhý den. Dvacet čtyři hodin navíc umožní křehké krustě, aby pořádně nasákla šťávou z hnědého cukru.

Zatímco se rozehřívají, oloupu si a nakrájím jablka. S nožem to umím. Krájím tak svižně jako japonští šéfkuchaři v hibači restauracích – trik spočívá v tom, že nůž musí být ostrý jako žiletka. Neexistuje nic nebezpečnějšího než tupé ostří. Jestli chcete přijít o prst, použijte tupý nůž.

Nakrájená jablka posypu bílým a hnědým cukrem, skořicí a muškátovým oříškem. Už léta jsem ty recepty nečetla a všechno dělám odhadem – mohla bych péct poslepu.

Plnění koláčů pro mě bývala meditativní a bezmyšlenkovitá činnost – skládat ovoce pod přikrývku z těsta, jako kdyby šlo spát, umačkat hrany a pak vidličkou udělat na povrchu hezký vzor.

Jenže teď už na tom není nic odpočinkového. S každým dalším pohybem přichází vtíravá obava – jako kdyby mi v hlavě začalo houkat policejní auto – že se ty koláče neprodají, ten ohřívač vody v přízemí to nakonec vzdá a my skončíme na ulici.

Dokonce cítím, jak se mi po tváři rozpínají vrásky, jako kdyby mi pod kůží lezli mikroskopičtí zlí krtci. Vím, že štěstí si za peníze nekoupíte, ale moct si bezstarostně koupit nějakou nemovitost by se mi teď vážně hodilo.

Když začnou vyřezanými otvory ve tvaru květin na koláčích vykukovat karamelově husté bubliny, vytáhnu koláče ven a položím na linku.

Přesně v tu chvíli přiskáče dolů ze schodů moje sestra. Na Ellie je všechno skotačivé – její dlouhý blond culík, energická povaha… houpavé stříbrné náušnice s perlou.

„Nejsou to náhodou moje náušnice?“ zeptám se rýpavě jako správná sestra.

Vezme si borůvku z misky, hodí ji do vzduchu a chytne do pusy.

„Mi casa en su casa. Technicky vzato jsou to naše náušnice.“

„Byly v mé šperkovnici v mém pokoji!“ Jsou to ty jediné, po kterých mi nezezelenají uši.

„Tss. Vždyť je nenosíš. Ani nikam nechodíš, aby sis je mohla vzít, Livvy.“

Nesnaží se chovat jako husa – je jí jen sedmnáct, takže to je nevyhnutelné.

„A perly se mají nosit, to je fakt. Pokud jsou moc dlouho zavřené v krabici, ztratí lesk.“

Vždycky přijde s nějakými prazvláštními informacemi, které nezná nikdo kromě soutěžících v Riskuj! Ellie je z nás ta „chytrá“ – pokročilá na vysokoškolské úrovni, je členkou studentské organizace National Honor Society, předčasně přijatá na NYU. Jenže vzdělání a selský rozum jsou dvě rozdílné věci. Kromě toho, že moje sestra ví, jak pustit pračku, si nemyslím, že by věděla, jak funguje skutečný svět.

Ellie vklouzne do obnošeného zimního kabátu a na hlavu si nasadí pletenou čepici. „Musím běžet – píšu test z matiky.“

Vyklouzne zadními dveřmi, zrovna když dovnitř vchází Marty, náš číšník/myčka/vyhazovač a opravář.

„Kdo kurva zapomněl zimě říct, že je konec?“ Otřepe si z kudrnatých černých vlasů bílý poprašek jako mokrý pes po koupeli. Teď opravdu sněží – závan bílých teček.

Marty si pověsí kabát na věšák, zatímco já naplním první filtr čerstvě namletou kávou. „Liv, víš, že tě miluju jako mladší sestru, kterou nemám…“

„Vždyť máš mladší sestru.“

Má dokonce tři – trojčata – Bibbidy, Bobbidy a Boo. Martyho matka byla stále pod vlivem léků po porodu, když vyplňovala rodné listy. A Martyho otec, rabín z Queensu, měl natolik velký pud sebezáchovy, aby se nedohadoval se ženou, která ze sebe právě vytlačila ekvivalent tří melounů.

„Ne takovou, jako jsi ty. Ty mi nepiješ krev jako ony. A protože tě mám rád, musím ti oznámit, že nevypadáš, jako kdybys zrovna vylezla z postele – vypadáš, jako kdybys vylezla z popelnice.“

Tohle chce slyšet každá holka.

„Měla jsem těžký ráno. Zaspala jsem.“

„Potřebuješ dovolenou. Aspoň jeden den volna. Mělas jít se mnou včera na drink. Šel jsem do toho novýho podniku v Chelsea a potkal nejúžasnějšího chlapa. Oči Matta Bomera a úsměv Shemara Moora.“ Zakýve obočím. „Dneska večer se máme sejít.“

Podám mu filtrovanou kávu a v zadní uličce zastaví dodávka. Pak se dvacet minut dohaduju s tupcem, co má tlustý krk, proč nehodlám přijmout plesnivé pečivo a zaplatit za něj.

A tím den nekončí.

Přesně v šest třicet rozsvítím světla a ceduli ZAVŘENO otočím na OTEVŘENO. Ze zvyku otočím západkou na dveřích – už měsíce je rozbitá, a ještě jsem nestihla koupit náhradní.

Napřed to nevypadá, že ten sníh bude taková pohroma – zastaví se naši obvyklí zákazníci – ti, co lační po kávě na cestě do práce. Spolu s paní McGillacuttyovou, devadesátiletou ženou, která bydlí o dva bloky dál a chodí sem každý den na „zdravotní procházku“.

Kolem deváté hodiny zapnu televizi na opačné straně pultu, abychom měli kulisu, a civíme s Martym z okna. Sledujeme, jak se z mírného sněžení stává vánice století. Nikde ani živáčka – je mrtvo – takže zavřu.

„Chce se ti se mnou vyčistit lednici a zásobárnu a vydrhnout místo za troubou?“

Taky bych mohla uklidit doma.

Marty zvedne hrnek s kávou. „Veď mě, kámoško.“

V poledne pošlu Martyho domů. V jednu je vyhlášen stav pohotovosti – na silnici smí jen úřední automobily. Ve dvě vrazí jako vichřice do kavárny Ellie, nadšená, že ve škole skončili dřív, a pak zase odejde, aby sněhovou bouři strávila u kamarádky. Během poledne se zastaví několik náhodných zákazníků, asi pro zásobu koláčů, až budou během bouře hibernovat.

V šest začnu dělat na účtech – což znamená rozložit si všechny papíry, účetnictví a upomínky od bank na stůl a civět na ně. Cena cukru šla nahoru – kreténi. Káva šla nahoru – hajzlové. Odmítám šetřit na ovoci. Martyho každý týden posílám na sever na Maxwellovu farmu – nejlepší ve státě.

Kolem půl desáté se mi začnou zavírat oči a rozhodnu se jít si lehnout.

Když jsem zpátky v kuchyni a schovávám koláč do lednice, zaslechnu cinknutí zvonku nad dveřmi a hlasy – dva vzdálené mužské hlasy – dohadují se jako dva kohouti na jednom smetišti.

„Mám úplně zmrzlý prsty. Nemůžu mít omrzliny. Moje prsty jsou třetí věc, kterou má na mně Franny nejradši.“

„Tvůj bankovní účet je první, druhá a třetí část, kterou má na tobě Franny nejradši. A zníš jako důchodce. Ani jsme nešli moc dlouho.“

Je to hlas toho druhého muže, který mě zaujme. Oba mají přízvuk – ovšem jeho hlas je hlubší, konejšivější. Jako pocit, když se po dlouhém dni ponoříte do horké vany.

Projdu kuchyňskými lítačkami. A spadne mi brada.

Ten muž má na sobě oblek, černá kravata mu ledabyle visí kolem krku a dva horní knoflíčky zářivě bílé košile má rozepnuté. Zahlédnu svůdný záblesk bronzového hrudníku. Pod smokingem na míru se skrývají pevné svaly a kůže. Má ostře řezanou čelist – pořádně ostře – jako kdyby byla vyrobená z mramoru. Jeho brada je silná a nad ní výrazné lícní kosti, pro které by zabíjel i model z obálky GQ. Rovný nos a plné rty jako stvořené pro šeptání nemravných slovíček. Maskulinní obočí sedí nad zelenošedýma očima – barvy mořského skla – a rámují je černočerné dlouhé řasy. Jeho vlasy jsou husté a tmavé – několik pramenů mu padá do tváře a dodává bezstarostné vzezření ve smyslu „všechno je mi u zadku“.

„Zdravím.“

„No… ahoj.“ Zvedne koutek úst. A připadá mi to… sexy.

Ten muž vedle něj – zrzek, trochu zavalitý, se zářivě modrýma očima, prohlásí: „Řekněte mi, že máte horký čaj a dám vám celé své jmění.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Královsky v háji.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.