Deprese není depka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Radkin Honzák / Agáta Pilátová / Aleš Cibulka

Deprese není depka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© MUDr. Radkin Honzák, CSc., 2022

© PhDr. Agáta Pilátová, 2022

© Aleš Cibulka, 2022

Illustrations © Sabina Chalupová, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-7601-616-3

ISBN e-knihy 978-80-7601-618-7 (1. zveřejnění, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-7601-619-4 (1. zveřejnění, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-7601-617-0 (1. zveřejnění, 2022)

Úvodem

Tato knížka málem nevznikla. Nejen kvůli složité zdravotní situaci – pro vzdouvající se nové a nové vlny pandemie bylo obtížné domlouvat termíny schůzek a setkávat se u kávy v prostorách s větším množstvím lidí. Kavárny či restaurace se sice nezavřely, přesto to hodně lidí radši vzdává a nikam nechodí.

Dalším, možná hlavním důvodem ohrožení vzniku knihy byl ostych, váhání, snad i stud. Osobnosti, které jsme oslovili a o nichž jsme věděli či tušili, že trpí depresí, se zdráhaly, hlavně ženy, o svých psychických problémech veřejně hovořit. Platí to i pro ty, kteří v médiích o své chorobě leccos prozradili, a kteří nám to dokonce původně slíbili. Například dva oslovení stáhli už napsané příspěvky s tím, že nechtějí, aby o nich jednou četly jejich děti. Možná jim připadalo mít svou chorobu „zvěčněnou“ v knížce obtížnější než v televizním či časopiseckém rozhovoru.

Trochu nás to zarazilo. Vždyť témata předchozích svazků ediční řady Destigma – vyhoření a panická porucha – byla pro většinu našich respondentů přijatelná! Ochotně a s obdivuhodnou upřímností mluvili o tom, co je postihlo. Jaké to bylo, když jim nemoc vstoupila do života, jak se s ní vyrovnávali, jak se projevuje, kdy vyhledali psychiatra, kdy to bylo hodně zlé a kdy se jim ulevilo. O tom, jak se léčí, jak žijí. A také co by poradili těm, kdo mají podobné trápení. Ostatně právě o tuto pomoc, rady a doporučení jde v našich knížkách především.

Usoudili jsme – a ohlas dvou předchozích svazků to potvrzuje –, že odborné pojednání psychiatra psané populární formou plus zkušenosti (většinou) známých osobností trpících psychickou poruchou čtenáře zaujmou. A najdou si jej nezřídka i ti, kdo žádný psychický problém nemají. Někoho to přiměje k zamyšlení, jiného inspiruje k tomu „něco s tím dělat“, další k pozornějšímu vnímání, co se děje s jim blízkým člověkem, který se chová „divně“. A některým snad opravdu pomůže k hledání východisek z tíživých situací.

Proč je téma deprese tak ožehavé, že o něm nechtějí mluvit, zatímco u jiných chorob jsou sdílní? Asi je to charakterem té které diagnózy. Nu ano, „vyhoření“ je dnes skoro módní neduh: jsme tak pracovití, pilní a aktivní, tolik toho stihneme! Až se z toho náporu práce a aktivit (na chvíli) zhroutíme. Ale to nic, to se časem spraví… Panická porucha je sice hrozivější, ale když se s ní naučíme žít, může nás ta zkušenost dokonce i obohatit, úzkostné stavy s děsivými představami a chimérami, jakkoliv nepříjemné, někoho dokonce inspirují ke kreativitě. Ale stavy deprese, zvláště když to není jen „depka“? Má tuze špatnou pověst, není radno s ní jít na veřejnost. Vždyť bývá spojena s řadou příznaků, průvodních jevů i počinů, s nimiž se zpravidla není co chlubit – od alkoholismu až po pokusy o sebevraždu.

O tom všem přesvědčivě i naléhavě pojednává hlavní text psychiatra Radkina Honzáka. Čtenářům leccos objeví, odhalí souvislosti, o nichž možná nevěděli. A třeba je nasměruje na cestu za duševním zdravím nebo k podnětům, jak pomoct blízkým lidem, kteří v jejich okolí trpí depresí. Podobně jako zpovědi osobností, které se nebály o svém problému promluvit.

Moc jim za to děkujeme a věříme, že záznam jejich zkušeností bude nejen poutavým, ale také inspirativním čtením.

Autoři

Vladimír Just

Když mu vzali divadlo
Rozhovor o Vlastovi Burianovi

S profesorem Vladimírem Justem je radost se potkávat. Má imponující, rozsáhlé vzdělání; přesně formuluje názory a soudy, má svébytný humor, který uplatňuje v publicistice i osobních kontaktech. Předsedá-li uměleckým porotám, můžete se spolehnout na jeho kompetentní a spravedlivé rozhodování. A probouzíte-li se s ranní Mozaikou na Vltavě, kde uslyšíte půvabný rozhlasový fejeton v autorově podání, máte naději na příjemný den. Vladimíra Justa si však je třeba vážit i pro jeho obdivuhodnou odbornou erudici, energii a houževnatost v úsilí o rehabilitaci krále komiků Vlasty Buriana. Koho jiného jsme se měli zeptat na to, jak stonala Burianova duše, než důvěrného znalce jeho osobnosti a života?

Léta života s Vlastou Burianem

Co vás motivovalo, že jste se na sklonku 80. let začal intenzivně věnovat tématu „Vlasta Burian“ – a hlavně že jste se aktivně pustil do boje za jeho rehabilitaci?

Fenoménem Vlasta Burian jsem se nezačal zabývat až koncem 80. let, ale vlastně už v průběhu, a hlavně koncem let sedmdesátých. Ve své kandidátské disertaci Proměny kabaretního herectví o historii a teorii herectví divadel malých forem (1978) jsem Burianovi věnoval jednu z nejdelších kapitol, „Tragikomika krále komiků“. Psal jsem články, sleevenoty na burianovské reedice, problém Burian mi stále vrtal hlavou. Ale v té době jsem ještě nepomýšlel na to, abych se pustil do jeho rehabilitace, neměl jsem na jeho případ názor. Tehdy jsem totiž mohl vycházet jen z dostupných pramenů – filmy, vzpomínky, historické knihy, často tendenční, včetně akademických Dějin českého divadla aj. Archivní prameny, po nichž jsem se patnáct let pídil, vždy záhadně končily rokem 1945. Kolem jeho trestního stíhání (vlastně ta soudní řízení byla tři, první podle tzv. velkého dekretu, stíhajícího těžké kolaborantské přečiny, další podle tzv. malého dekretu, trestajícího lehčí přestupky) panovalo hrobové mlčení. Teprve koncem 80. let, když jsem pronikl do dosud tajného archivu ministerstva vnitra, jsem pochopil proč.

A proč to tedy zůstávalo utajeno?

Protože po dvou prvních osvobozujících soudních nálezech se věci chopila, jak se ukázalo, StB. Mimochodem, velký omyl je myslet si, že tu začala skrytě řádit až po únoru 1948. A po zmanipulovaném, nezákonném procesu v květnu 1947 byl na třetí pokus konečně Burian odsouzen. Jak uváděla prakticky veškerá tehdejší média, po zásluze – Burian byl prý symbolem buržoazního paumění, soukromopodnikatelského vykořisťování, tzv. „batismu v kultuře“ atd. Obhajoba ani její svědci, připravení vyvrátit devadesát devět procent křivých nařčení, nebyli vůbec puštěni ke slovu, vše ze zákulisí řídil estébák doktor Bouchal. Teprve tehdy jsem pochopil hloubku křivdy, jíž se česká společnost na svém možná největším komikovi dopustila, a rozhodl se jako první díl větší burianovské monografie Mystérium smíchu napsat kratší „rehabilitaci krále komiků“ (Věc: Vlasta Burian vyšla v roce 1991 v pětatřicetitisícovém nákladu a o deset let později znovu s doplňky a fotografiemi).

Byl jste úspěšný a dosáhl obdivuhodných výsledků: objevné odborné, nikoliv pouze „popularizační“, přitom čtivé publikace, články v médiích. A hlavně – prosadil jste Burianovu soudní rehabilitaci. Víc asi docílit ani nešlo. Jste spokojen?

Ano i ne. S občanskou i právní rehabilitací jsem po našem pětiletém handrkování s úřady samozřejmě spokojen. Nikdy by se to nepodařilo, kdyby nebylo mých vzácných, do věci stejně „zabejčených“ spolupracovníků Ondřeje Suchého a JUDr. Miroslava Vlka. Ten patřil k oněm prvým, ještě spravedlivým pankráckým soudcům, kteří Buriana osvobodili, než se do věci vložila StB. Pan doktor Vlk poslal po listopadu ’89 do Salcburku právnicky fundovaný dopis Lídě Baarové, jejíž svědectví proti Burianovi, vynucené estébákem Bouchalem a čtené u soudu, Burianovi v roce 1947 fakticky zlomilo vaz. Podrobnosti najdete v mých knihách. Dopis obsahoval dotaz, zda platí to, co pěkného o Burianovi říká v pamětech – nebo ono osudové svědectví u soudu. A Baarová potvrdila, že to svědectví bylo na ní nezákonně vynuceno. Tak jako se, určitě nechtěně, Baarová „zasloužila“ o Burianovo potrestání, tak se „znovuzasloužila“ o jeho posmrtnou rehabilitaci.

Proč je tedy vaše spokojenost jen částečná?

Méně jsem spokojen s mizivým ponětím o celé věci mezi širší a bohužel i odbornou veřejností. Točí se nadále filmy a seriály, například Sedláčkova Bohéma, inscenují hry, třeba Dianiškův Burian v Liberci, píší, resp. natáčejí audioknihy – Taussigův Vlasta Burian: Život za smích –, kde je o Burianovi všechno možné. Připomínají se pěkné i nepěkné stránky jeho povahy, opakují se dávno vyvrácená nařčení, ale to podstatné, že mluvíme o člověku, který je od 1. dubna 1994 našimi soudy oficiálně občansky a právně očištěn, se v žádné z uvedených prací nedozvíte. Považuji to po všech těch letech za nehoráznost.

Jak to bylo s depresemi?

Tématem naší knihy je deprese, depresivní stavy, zaměřme se tedy na ně. Léta se o Vlastovi Burianovi psalo i říkalo, že trpěl těžkými depresemi. Kdy se začalo projevovat, že není psychicky v pořádku?

Nemyslím, že by nebyl psychicky v pořádku, dokud mu nevzali divadlo, a potažmo film a možnost sportovat. Burian si jistě nesl z chudých, nepříliš radostných dětských a školních poměrů v „menšinovém“ českém Liberci leckterá společenská, sociální i vzdělanostní traumata; v základní škole propadal, později prožíval neúspěšná učňovská léta na Žižkově. K jejich léčbě mu ideálně posloužilo právě divadlo, zprvu asi i veřejně provozované sporty: tenis, fotbal, časem dokonce prvoligový ve Spartě, exhibice tzv. Burianovy jedenáctky aj. Konkrétně k divadelnímu obecenstvu, jež si ho v 10. až 20. letech zamilovalo a odměňovalo ho salvami smíchu jako málokoho jiného, získal až milenecký vztah – vrtošivý, se stálými „nevěrami“. Obrážel tehdy v Praze měsíčně až dvacítku scén, od obskurních pódií po Stavovské a Smíchovské – ale o to více šlo o vztah vzrušující. Dost možná u něj sublimovala i silná sexuální touha, řečeno s Freudem, „schopnost psychické pudové síly zaměňovat svůj původní nejbližší cíl za jiné cíle, které jsou popřípadě výše ceněny a nejsou už sexuální“ (Vzpomínka z dětství Leonarda da Vinciho). Nu, a tohle všechno mu po válce vzali, když si chtěl jít s přítelem Síbou jako kdysi zahrát tenis, v tu ránu tam byla policie a vyklidila kurt. Jeho obecenstvo, jež se tehdy díky filmům rekrutovalo ze všech společenských vrstev, ho – jak se mu alespoň muselo zdát z médií – zavrhlo. Což byl šok, z něhož se do konce života nevzpamatoval. A léčba alkoholem, do té doby u něho absolutně nemyslitelná, místo aby léčila, jeho nemoc mocně prohlubovala…

V jedné ze svých knih připomínáte, že už Longen někdy ve 20. letech mluvil o Burianově „vnitřním strachu a nejistotě“…

To nebyl jen Longen, podobně i Marvan, když líčil vcelku věrohodně Burianova 30. a 40. léta, psal s oblibou o odvrácené tváři komika, o jeho vnitřních úzkostech a extrémní náladovosti. Mluvili o tom i další kolegové a spolupracovníci, třeba Čeněk Šlégl, tajemník Antonín Král aj. A všichni se shodují v tom, že Burian mimo světla reflektorů ani v nejmenším nebyl takovým suverénem jako na scéně. Byť i tam, jakož i před kamerou, dokonce i v rolích šéfů, ředitelů, aristokratů, falešných či pravých revizorů a generálů, skutečný stav jeho duše vždy prozrazují oči. Nejisté, vyplašené a vystrašené, pokud nejsou nedůvěřivě přimhouřené, jako by chtěly světu zakrýt vnitřní nepokoj. Podobně Burianovy ruce, všimněte si: dlouhé nervózní prsty, pořád v pohybu, neklidné, netrpělivé, jako by k tělu nepatřily a hrály si svou vlastní loutkohru. K tomu přičtěme Burianova rozpačitá polknutí naprázdno, zámlky uprostřed vět, a především znovu a znovu jeho řeč: nehotovou, proudovou, náchylnou k přeřeknutí i k jakékoli nepřípadné odbočce či slovní hříčce, kdy se „ucho diví, co huba povídá“. Jeho postavy byly vlastně nepřetržitým zápasem s postavou i hrou, a právě na tento zápas, nikoli na hotovou postavu, se diváci těšili. A on se až do roku 1945 mohl těšit s nimi.

„Jako student s rudýma ušima“

Jak se u něj projevovala úporná snaha denně překonávat psychické komplexy a handicapy?

Například Lída Baarová opakovaně líčí, jak se jí v době své největší slávy právě on, jeden z nejbohatších mužů v zemi, ač měl dávno po čtyřicítce, pokoušel dvořit a choval se přitom jako vynervovaný student s rudýma ušima. Tyto rozpaky přebíjel, podobně jako na scéně, nějakým „shazujícím“ gestem či gagem, z dětské nemotornosti při styku s ženami se vylhával humorem. Ale – jak doslova píše herečka – ač byl velký herec, mne neobehrál! „Když stál na jevišti, člověk by řekl, jak má život prokouknutý, že ho nic nepřivede do rozpaků. Ve skutečném životě to bylo úplně jinak. A vůbec mi nepřipadal veselý.“ Tento rozpor mezi hektickým Burianem jevištním a zakřiknutým Burianem v privátu zdůrazňují i další blízcí kolegové a lidé z branže.

Svéráznou vzpomínku na společné vystoupení měli Voskovec a Werich.

Ano, také Voskovec s Werichem, oba nezávisle na sobě, shodně svědčí, jak těsně před jejich společným vystoupením na Silvestra 1933, když vedle sebe všichni tři ve tmě čekali na „šlágvort“, Burian, křečovitě svírající žebřík, střídavě trémou jektal a skřípal zubama. („Ty, Vlastíku, takový mistr? Po tolika letech? Čeho se bojíš?“ – „Lidí… ,“ odpověděl prý tiše.) Vzápětí však, sotva zazněl „šlágvort“ a aniž čekal na pokyn inspicienta, zahlaholil jeho typický divoký smích, vteřinu počkal na ohlas obecenstva, a když sálem zaburácel potlesk, vyrazil „na zteč“. Od té chvíle, vzpomínají shodně V+W, na scéně místo Buriana řádil nezadržitelný uragán slovních i situačních nápadů a nečekaných gagů, včetně těch na místě improvizovaných: „To jsme se ještě dávno nevynořili na scénu,“ vybavuje si Voskovec, „a sál už řval, burácel, plácal a už předem se svíjel smíchy. Na pouhý signál toho slavného hlasu. Tomu říkám komikův kredit…“ A Voskovec uzavírá, že ten okamžik těsně před výstupem byl pro něj Burian v kostce. Jeho dětskost i dětinství. Primitivnost i bystrost. Dětská chtivost v něm se bála: „Mami, co kdyby lidi přestali nosit penízky?“ Ale ryzí dítě s obrazností bez zábran, s animálním pudem srandy hned zareagovalo na smích těch, co „penízky přinesli“, plným bláznivým hlasem šaška – rozdalo z plna hrdla. Štědrost přebila lakotu, kuráž porazila smích…

Léčil se ještě jinak než divadlem? Nebo to prožíval pouze o samotě doma?

Nevím o tom, že by se léčil ze svých psychóz jinak než v závěru života alkoholem. Zatímco jiní herci po představení nebo po zkoušce relaxovali hlučným veselím, společenskou zábavou či pitkami, existuje řada svědectví (A. Král, Träger, Šlégl, Trejbal, Síba, Marvan, Werich aj.), že Burian někdy ve své vile – pokud zrovna nesportoval ve své domácí tělocvičně – trávil dlouhé hodiny ve tmě. Hleděl třeba do deště a společnost, která ho ještě před pár hodinami viděla hekticky řádit ve světle ramp, naprosto ignoroval.

Diagnózy, příznaky, krize

Někteří autoři tvrdí, že Burian byl maniodepresivní, tj., řečeno současnou terminologií, měl bipolární poruchu. Ví se o tom víc?

Podobné diagnózy se objevovaly zpravidla až dodatečně, po válce a většinou až po Burianově smrti, a to v řadě vzpomínek a životopisů. Ono totiž zveřejňovat podobná fakta, jež okamžitě – včera jako dnes – rozmázne bulvár, je neetické a zneužitelné, byť by se stokrát zakládaly na pravdě. Neboť aktuálně vystupující osobnosti, a herce zvlášť, to nevratně poškodí, a proto slušnost to těm nejbližším prostě nedovolila. Nicméně v případě Buriana tu jisté příznaky evidentně byly už před jeho osudovým pádem. Popisuji je v knize Mystérium smíchu. Některé se až překvapivě shodovaly s tím, co mi v době spolupráce na naší společné knize Klaunovy rozpravy vyprávěl Miroslav Horníček o svém kamarádu a jevištním partnerovi Miloši Kopeckém. O něm je známo, že maniodepresivitou opravdu trpěl. Ptal jsem se na to Horníčka, už kvůli Burianovi. A on mi popisoval zhruba to, co jsem sám zjistil a uváděl u Buriana: mluvil o Kopeckého posedávání ve tmě a naprosté netečnosti ke společnosti. Když prý na něj ty poryvy stresu zaútočily zvlášť intenzivně, museli rušit i dojednaná představení úspěšného Tvrďáku či Malého pana Alberta. Ale mnohem častější byly lehčí varianty, jež jeho partner zvládal podobně jako Burian – léčbou publikem. A eventuálnímu paralyzujícímu, znehybňujícímu stresu podléhal až po představení. Jenže byl tu jeden základní rozdíl – Kopecký s Horníčkem ani v úspěšné éře Tvrďáku – a Kopecký ani později – nebyli tak workoholickými šílenci jako Burian, aby hráli po celý rok úplně denně, takže Horníčkův kolega asi měl mezi vystoupeními a zájezdy na zvládnutí těch těžších ataků mnohem víc času…

Duchovní smrt přišla dřív než fyzická

Pokud to tak bylo, manická fáze této choroby se jistě projevovala dnes a denně v jeho hektickém životě a mnohočetných aktivitách – divadlo, film, sport, podnikatelské projekty atd. Ve své knize tomu říkáte „maniacká posedlost prací“. Ale co fáze depresivní? Jak se projevovaly? Bylo pozorovatelné, že jimi trpí?

O jeho depresích se určitě nepsalo, to věděli jen nejbližší spolupracovníci. V době jeho největší slávy – od druhé půle 20. do první poloviny 40. let –, kdy denně hrál v divadle, v sobotu a neděli dokonce dvakrát a i s nedělní pohádkou třikrát (!), kdy točil dva až tři filmy ročně, to určitě známo nebylo.

V letech, kdy se dostal na vrchol a dlouho na něm setrvával, skutečně dokázal „přebíjet komplexy, úzkosti a nejistotu smyslově hmatatelným zjevným úspěchem“, jak píšete? Copak to opravdu nemocný člověk vůbec dokáže?

Opravdu nemocný člověk asi ne, ale moje – samozřejmě laické – vysvětlení zní, že v době, kdy se dostal na vrchol a dlouho na něm setrvával, fungovala terapie divadlem a hraním a veřejným vystupováním vůbec. A to natolik spolehlivě, že nemoc neměla čas propuknout a rozvinout se. Počkala si až na Burianovo uvěznění na Pankráci. A byla-li tu předtím, projevovala se pouze latentně. Publikum, jehož řady s přechodem do nového moderního divadla v paláci Báňské a hutní společnosti neubývaly, nýbrž spíš exponenciálně rostly – zejména díky zvukovému filmu, gramofonu a rozhlasu – Vlastu Buriana doslova nabíjelo. To samozřejmě dělá v nějaké míře každé publikum každému herci, ale u Buriana bylo všechno extrémní. V každé situaci a životní etapě „trčel“.

Příliš rychle vyletěl na vrchol…

Extrémní byl jeho raketový vzestup ze společenské, sociální a mentální bídy k extrémní popularitě, ale extrémní byla i náhlá společenská vážnost a prestiž. Vždyť on, někdejší nedovzdělaný a nedoučený propadlík, se katapultoval mezi společenskou, uměleckou, sportovní a hospodářskou elitu, chytal za prvoligovou Spartu, tykal si s Antonínem Baťou i Janem Masarykem. Takřka přes noc brali vážně neznámého předměstského komika a outsidera největší kritici, básníci, teoretici, avantgardisté a režiséři té doby od Jindřicha Vodáka a Václava Tilleho až po Karla Teigeho, Jindřicha Honzla či Vítězslava Nezvala. Vybrala si ho jako hereckého partnera snad největší konverzační, společenská i módní hvězda té doby Andula Sedláčková atd. Tohle všechno dočasně odplavilo eventuální chmury a šmouhy na duši někdejšího chudého libereckého dětství.

Hluboký umělecký a společenský propad po válce musel asi o to víc zasáhnout jeho duševní stav; svědkové říkali, že ve vězení a při procesech často plakal. Zhoršovalo se to i později, v letech po osudných soudech?

Ano, zhoršovalo se to opět až do extrému. On, fyzicky neuvěřitelně zdravý, s ohebným, gumovým, maximálně vysportovaným tělem artisty, se náhle belhal o holi, a v posledním desetiletí života ho museli na pódium dopravovat na vozejku. Poté, co ho přinutili k dopisu odborům, v němž se kál za něco, co nikdy neudělal, ho na čas opět vpustili před kladenské horníky a oceláře na jeviště. A po jejich snad pětiminutovém potlesku Burian náhle nemohl vůbec začít, ač ševce Muchomíra Kulíška z Šamberkovy Palackého třídy 27 předtím odehrál více než stotřicetkrát, protože se znovu a usedavě rozbrečel.

S divadlem byl tedy prakticky konec?

Návrat na jeviště v plné slávě už byl nemožný – kvůli striktnímu režimnímu zákazu improvizovat byl Vlasta Burian jako herec už předem odepsaný. A tehdy zpětným bludným kruhem nakonec skončil mimo divadelní jeviště. Tam, kde kdysi začínal a odkud se tak houževnatě horko těžko vyhrabal – u nejpodřadnějších estrád, v bídě zahulených předměstských hospod a závodních klubů a nevytopených kulturních ratejen. Na což také, psychicky i fyzicky úplná troska, v mrazivém lednu 1962 umřel. Dostal zápal plic. Řada lidí si po kratičké úmrtní noticce v novinách v duchu kladla otázku: On ještě žil? A měla vlastně pravdu – duchovní smrt nastala mnohem dřív než fyzická…

INTERMEZZO 1
Z extrémních výšek do propasti

Hořký závěr života Vlasty Buriana nabízí otázky nejspíš pro historika nebo divadelního vědce. Naštěstí se jich jeden teatrolog aktivně chopil. Osud slavného, posléze zatracovaného a neprávem stíhaného herce se pro něj stal výzvou. Usilovné bádání, vysoce odborný přístup, nezdolná houževnatost i osobní, také emocionální angažovanost Vladimíra Justa dokázaly téměř zázraky.

Rehabilitace Vlasty Buriana se bohužel uskutečnila až po mnoha letech, kdy už nemohla ovlivnit jeho život a hereckou kariéru; přesto jsou Justovy počiny nesmírně významné pro dějiny divadla i pro historii vůbec. Mají nadčasový význam a přesah jako etický imperativ.

Vrátíme-li se k životním i tvůrčím osudům Vlasty Buriana z hlediska psychiatrie, můžeme se ptát dál. Vypadá to, že podhoubí jeho psychických problémů – byť bezpochyby silně ovlivněných poválečným pronásledováním a nespravedlivým odsouzením – lze hledat v dřívějších letech, kdy ještě nebyl hercem. Například v dětství, ale i později.

Fakta ze života i svědectví současníků, která teatrolog Just ve svých publikacích zmiňuje, hovoří nejen o nepříliš radostném dětství, ale i o tom, že u něj bylo možno vysledovat nejistoty a chmury. Neovlivnil jeho duševní stav příliš rychlý vzestup? Vladimír Just ostatně připomíná, že byl raketový, „ze společenské, sociální a mentální bídy k extrémní popularitě, a extrémní byla i náhlá společenská vážnost a prestiž. Vždyť on, někdejší nedovzdělaný a nedoučený propadlík, se katapultoval mezi společenskou, uměleckou, sportovní a hospodářskou elitu…“ A pak přišel strmý pád. Umírání bylo krušné a pomalé, protože i když ho pustili z vězení, divadlo mu zůstalo nadlouho uzavřené. Není divu, že „duchovní smrt nastala mnohem dřív než fyzická“, jak smutně konstatuje divadelní vědec.

Co o tom říká psychiatr?

Komentář psychiatra

Tragický příběh krále komiků ukazuje na mnohost příčin, které mohou vyvolat depresivní poruchu. Především zde je těžké dětství, které může být zdrojem nejistot po celý další život. Z biologických faktorů bych podtrhl pravděpodobný deficit serotoninu, na nějž ukazuje především extrémně zvýšená impulzivita (nebržděnost), která mohla být využita tvůrčím způsobem, dokud Burian vystupoval na jevišti, ale stávala se zdrojem trápení v klidu a ještě víc ve vynucené pasivitě. Na druhé straně typy nálad, kterým Winston Churchill říkal „černí psi“, naznačují depresivní vlohu.

Enormní stresovou zátěž představovaly psychické trýznění a ostrakizace v poválečném období. Nespravedlivé odsouzení to ještě podtrhlo. Stres je proces, při němž mnohem rychleji odumírají nervové buňky – neurony. Izolace, zejména nedobrovolná, vede u sociálních druhů k poklesu účinnosti protistresových mechanismů a ke zhoršení imunity. Dokládají to i poslední studie z doby covidu, které sledovaly nežádoucí vliv izolace na lidské zdraví.

Alkohol jako poslední, nicméně velmi účinný depresogen, dokončil proces vedoucí do těžké deprese, která měla dopad i na celkové zdraví.

Deprese není depka

Anamnéza a premorbidní osobnost

Ani blesk z čistého nebe nevznikne sám od sebe. Někde nahoře se napřed poškorpily ionty a pak vyrobily elektrický výboj. Máme-li odpovědně přistupovat k řešení deprese, nestačí konstatování, že začala před několika týdny, a požadavek na nějaké prostředky, které ji zapudí. Depresí je několik typů, jejich příčiny ani průběh nejsou uniformní a z toho, co známe, také jejich léčení může být různé.

K vysvětlení nadpisu. Morbus je latinský pojem pro chorobu a s předponou pre- se týká toho, jakou osobností je člověk, který nyní depresí trpí, tedy jaká byla jeho osobnost, než onemocněl. To je důležité, protože některé typy osobností mají k depresím blíže, způsoby zvládání stresů se liší, stejně jako se lidé aktuálně stavějí k problémům podle svého založení. Je třeba mít na paměti, že psychiatr či psycholog neléčí chorobu, ale léčí člověka. A tolik, kolik toho ví o jeho potížích, by měl vědět také o něm. Už Hippokratés učil své žáky, že často záleží víc na tom, koho léčíme, než na tom, co u něj léčíme. A zde je prověřená zkušenost, že deprese se významně častěji vyskytuje u lidí trpících osobnostní poruchou, která představuje další celoživotní problém. Poruchu osobnosti nevyléčíme, je tedy potřeba, aby se s ní její nositelka či nositel naučili zacházet a žít.

Termín „anamnéza“ vychází z řeckého mnésis, což je paměť, a je to standardní postup, který odhaluje významné okolnosti, na něž si pacient pamatuje a které se odehrály před propuknutím nemoci. Netýká se jen života postiženého jedince, ale zaměřuje se také na dědičnost a další vlivy, které se mohly na vzniklé poruše podílet. Je to pátrání otevřené všem možnostem, od genetiky přes osobní životní příběh až po kvalitu ovzduší a vody. Od momentu, kdy byl objeven střevní mikrobiom a jeho význam pro zdraví, je tohle pátrání ještě složitější, než bylo před dvaceti roky. Jako začátečník jsem se od pacienta dozvěděl o poruchách spánku a teprve při druhé návštěvě jsem odhalil, že trpící bydlí vedle nádraží, kde lokomotivy jezdí, hlučí a houkají nonstop ve dne i v noci. Dnes se dozvídáme, že některé stavy mohou být v souvislosti se střevní dysbiózou neboli nerovnováhou mikrobiomu. Někdy se naše pátrání podobá pověstnému hledání jehly v kupce sena, a jak nás naučil Einstein, většina lidí se spokojí, když ji najde; my ne – hledáme ještě druhou.

Deprese a osobnost

Pod pojmem osobnost si představíme soubor relativně stálých charakteristik člověka. Jsou sice psychologické školy, které tvrdí, že nic takového neexistuje, že se máme věnovat pouze popisu chování, ale většinově je koncept existence přijímán jako užitečná pomůcka pro orientaci. Je nutné připomenout, že osobnost si nikdy nemůžeme představovat izolovanou, oddělenou od společenství, v němž se pohybuje. Podle G. Allporta je osobnost „dynamické uspořádání těch psychofyzických systémů jednotlivce, které určují jeho jedinečné přizpůsobování se prostředí“. Chceme upozornit, že biopsychosociální přístup bere v úvahu jak stránku biologickou (tedy v nejširším smyslu pudové, fyziologické a biochemické procesy), tak stránku psychologickou (subjektivní prožívání), jakož i stránku sociální (postavení jedince ve společnosti). Také skončily spory, nakolik se na rozvoji a podobě osobnosti podílí příroda a nakolik výchova (nature versus nurture). V současné době existuje většinová shoda, že vrozený je temperament, zatímco charakter je především výsledkem výchovy. Míra inteligence je pak významná při naplňování životních potřeb a cílů. Jsou badatelé, kteří rozeznávají inteligenci krystalickou, spíš konzervativně orientovanou, uplatňující se lépe v obdobích klidu, a inteligenci fluidní, liberálně orientovanou, flexibilní a kreativní, jejíž přednosti vyniknou v dobách změn a zmatků. A pak je tu důležitá emoční inteligence. Zjednodušeně si můžeme představit osobnost podle diagramu na následující straně.

Stejně jako řada pohádek začíná informací o tom, že byl jednou jeden král, nelze zahájit vyprávění o struktuře a vývoji osobnosti, aniž bychom zmínili rodáka z Příboru na Moravě, Sigmunda Freuda (1856–1939). Ten je považován za prvního badatele upozornivšího na význam vývojových fází dítěte pro vytvoření zdravé a všestranně zralé dospělé osobnosti. Sexuální pud, jako podstatu pokračování života, považoval za hlavního hybatele nejen vývoje, ale všeho lidského jednání. Dětský vývoj pak viděl jako postupné trénování, nácvik uspokojení pocitu slasti na různých tělesných sliznicích a podle nich rozdělil i vývojová stadia.

První stadium osobnosti je stadium orální, kdy kojenec saje mateřské mléko a slast pociťuje na rtech a sliznici úst, další je fáze anální, kdy zažívá slast (spojenou také s pocitem moci) jak při vypuzování, tak při zadržování posledního produktu trávení, a třetí fáze genitální. To chlapečci zjistí, že vypadají jinak než holčičky, a podle Freuda se v tu ránu zamilují – po vzoru Oidipa – do své maminky a rozhodnou se, že zabijou tatínka. Protože na rozdíl od Oidipa vědí, že by se jim to nepovedlo, ani se o to nepokusí. Místo toho dostanou strach, že by se to tatínek mohl dozvědět a pindíka jim uříznout, a potom by byli „méněcenní jako holky“. Nakonec ale ve fantazii tatínka zblajznou a dostanou ho tak do sebe, a tím se identifikují s mužskou rolí. Tomu říká psychoanalýza oidipský nebo také kastrační komplex. Holčičky to mají rozdané naopak a jejich genitální období je označováno jako Elektřin komplex na paměť stejnojmenné antické postavy. Čas mezi šesti a dvanácti roky je obdobím latence a s nástupem adolescence začíná dospělá sexualita, na jejímž rozvoji se mohou neblahým způsobem projevovat špatné vlivy (neuspokojení nebo naopak přesycení potřeb) z jejích vývojových stadií.

V osobnosti, jejíž velká část je ponořena do nevědomí a jen něco kolem deseti procent se nalézá v ohnisku vědomí, viděl Freud tři základní struktury: pudové id („ono“) toužící po slasti, racionální a vesměs vědomé ego („já“) jednající ve shodě se společenskými požadavky a danými pravidly, a nakonec superego („nadjá“), které je kombinací svědomí a jakéhosi etického popoháněče.

Vývoj osobnosti – od Freuda k Eriksonovi

Freudovu stručnou teorii vývoje rozvíjeli mnozí další badatelé zaměření na problematiku osobnosti. Začněme pohledem německo-amerického psychologa Erika Eriksona (1902–1994), který nekončí své sledování dosažením dospělosti jako většina odborníků, ale vnímá vývoj osobnosti až do vysokého věku. Jeho jednotlivé etapy vidí jako období, v němž je nutné řešit konflikt mezi dvěma polaritami, který podle toho, jak je vyřešen, posouvá člověka dál. Na vrozeném základu temperamentu a dalších schopností se osobnost během vývoje kultivuje, dozrává a současně spoluvytváří svůj charakter. Hodnocení temperamentu bude v dalším oddíle; vývoj považuji za problém zásadní, jednak proto, že jeho jednotlivé etapy pochopitelně usměrňují projevy temperamentu, jednak ovlivňují celou existenci a jednání osobnosti. Protože v tomto textu jde hlavně o téma deprese, je jistě klinicky i léčebně významné, v které fázi tahle porucha člověka zastihne a jaké plány se mu bude snažit překazit, ale také, co z minulých dluhů mu zbývá dotáhnout do dobrého konce.

Základním tématem prvního období je důvěra proti nedůvěře. Jak již bylo zmíněno, mezi novorozencem, kojencem a batoletem, jehož amygdala je v neustálé pohotovosti, a jeho matkou se vyvíjí připoutávací vazba (attachment), během které se dítě přesvědčuje o své hodnotě a o bezpečnosti okolního světa – v této fázi reprezentované matkou, která je v optimálním případě dostupná, a co se týká potřeb dítěte, dobře programovaná a správně odpovídá na jeho signály.

Dítě v tomto vztahu není pasivním příjemcem, umí si o své potřeby říkat, svůj požadavek prosazovat a na matku „se zlobit“, pokud neplní jeho potřeby, po kteréžto fázi přichází usmiřování. Nevýhodné je, když je matka nedostupná (například pro depresi), či ještě hůř, dezorganizovaná a dítě pak své potřeby vymáhá stále naléhavějším způsobem (což může přetrvat do dospělosti), nebo se obrací do stavu nedůvěry.

Přestože potřeba správně fungující matky je intenzivní nejméně do dvou let, objevuje se již po roce další stadium. To končí ve třech letech současně s velkými změnami, které se v mozku odehrají.

Druhé období se vyznačuje snahou o autonomii oproti pochybám a studu. Dítě zde začíná více prosazovat svoje ego, současně je vystavováno prvním požadavkům socializace, ovládání svěračů a zachovávání čistoty. Hlavní ctností tohoto období je vůle, kterou se dítě snaží prosadit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Deprese není depka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.