ARGO

TRITON

Isaac Asimov

A zrodí se Nadace

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Přeložila Daniela Orlando.

Copyright © 1993 by the Estate of Isaac Asimov

This translation is published by arrangement with Doubleday, an imprint of the

Knopf Doubleday Publishing Group, a division of Random House, Inc.

Czech edition © Stanislav Juhaňák – Triton, 2022

Translation © Daniela Orlando, 2022

Cover © Angela Harburn | Dreamstime.com

Cover Design © Lukáš Tuma, 2022

ISBN 978-80-7684-076-8 (Stanislav Juhaňák – TRITON)

Všem mým věrným čtenářům

„Před čtyřiceti – nebo třiceti, dvaceti, či dokonce deseti – lety bych tuhle knihu nedokázal napsat. Bylo to tím, že teprve s postupem času jsem se propracoval ke zdroji Nadace: Harimu Seldonovi. Dnes už mám k dispozici dar, který časem vykrystalizoval v podobě zkušeností (někteří by to mohli označit za moudrost, ale já se tak nehorázné sebechvály hodlám vystříhat). Až nyní jsem díky tomu schopen představit čtenářům Hariho Seldona v onom klíčovém, plodném období jeho života… z Hariho Seldona se totiž s uplývajícími lety vyvinulo mé druhé já… V mých raných knihách byl Hari Seldon bájná postava – A ZRODÍ SE NADACE z něj dělá skutečného člověka.“

Isaac Asimov, červen 1991

Část první

Eto Demerzel

Demerzel, Eto – … Ačkoli nemůže být pochyb o tom, že Eto Demerzel představoval skutečnou státní moc po značnou část vládnoucího období císaře Kleona I., historikové se rozcházejí ohledně pravé povahy jeho vlády. Podle klasického výkladu byl dalším z dlouhého zástupu silných, nemilosrdných utlačovatelů typických pro poslední století jednotné Galaktické říše, ale vynořily se i revizionistické názory hlásající, že pokud šlo o despotismus, pak o despotismus shovívavý. Často se v této souvislosti zdůrazňuje jeho vztah k Harimu Seldonovi, který však již navždy zůstane neobjasněn, zejména co se týče nezvyklé epizody s Laskinem Joranem, jehož meteorický vzestup…

GALAKTICKÁ ENCYKLOPEDIE^1

1

„A já ti říkám, Hari,“ opakoval Yugo Amaryl, „že tvůj přítel Demerzel je v pěkném maléru.“ Slovo „přítel“ přitom lehce zdůraznil s nepřeslechnutelnou nechutí.

Hari Seldon trpký podtón zaregistroval a přešel jej beze slova. Vzhlédl od svého trojpočítače se slovy: „A já ti říkám, Yugo, že je to nesmysl.“ Načež – s náznakem, jen drobným náznakem hněvu – dodal: „Proč mě pořád otravuješ tím, že trváš na opaku?“

„Protože mi to přijde důležité.“ Amaryl se trucovitě posadil. Šlo o gesto naznačující, že se nenechá snadno vystrnadit. Teď je tady a tady taky zůstane.

Před osmi lety pracoval jako chladírník v sektoru Dahl, tak nízko na společenském žebříčku, jak jen bylo možné. Když ho Seldon z tohoto postavení vysvobodil, stal se z něj matematik a intelektuál – a navíc ještě psychohistorik.

Ani na okamžik však nezapomněl, kým byl dřív, kým je teď a komu za tu změnu vděčí. Znamenalo to, že když musel Harimu Seldonovi ostře oponovat – pro jeho vlastní dobro – nenechal se odradit úctou a náklonností ke staršímu muži ani ohledem na svou kariéru. Dlužil Seldonovi krutou pravdu – a nejen to.

„Podívej, Hari,“ prohlásil, mávaje úsečně levičkou, „ty si toho Demerzela považuješ z nějakého důvodu, který se vzpírá mému chápání, ale já ne. Kromě tebe o něm nesmýšlí dobře nikdo z těch, jejichž názoru si cením. Je mi jedno, co bude s ním osobně, ale dokud mám pocit, že na tom záleží tobě, Hari, nezbývá mi než tě na to upozornit.“

Seldona přiměla k úsměvu stejně tak upřímnost jeho protějšku jako jeho obavy, které považoval za zbytečné. Měl Yuga Amaryla rád – víc než jen rád. Yugo spolu s Eto Demerzelem, Dors Venabiliovou a Raychem tvořil čtveřici lidí, s nimiž se seznámil v onom krátkém období svého života, kdy prchal z jednoho koutu planety Trantor na druhý, a kterým se dosud nikdo nevyrovnal, co se Seldona týkalo.

Tihle čtyři pro něj byli nepostradatelní zcela konkrétním a v případě každého z nich odlišným způsobem – Yugo Amaryl svým pronikavým vhledem do principů psychohistorie a nápaditými sondami do nových oblastí studia. Seldona uklidňovalo vědomí, že kdyby se jemu samotnému něco přihodilo, než bude matematika tohoto oboru kompletně propočítána – a že to pokračovalo hodně pomalu a s nesmírnými překážkami – stále tu bude přinejmenším jeden kvalitní mozek, který bude ve výzkumu pokračovat.

„Promiň, Yugo. Nechci na tebe spěchat ani šmahem zamítat to, co se mi tady snažíš vysvětlit. To je tou prací; teď, když dělám vedoucího katedry…“

Nyní byla řada na Amarylovi, aby se pousmál a přemohl uchechtnutí. „Promiň, Hari, vím, že bych se neměl smát, ale pro tuhle pozici nemáš žádné vrozené vlohy.“

„Což sám moc dobře vím, ale budu se to muset naučit. Musím budit dojem, že se zabývám něčím neškodným, a neexistuje nic – vůbec nic – neškodnějšího než práce vedoucího katedry matematiky na Streelingské univerzitě. Můžu si vymyslet plno nedůležitých úkolů, aby se o našem psychohistorickém výzkumu nikdo nedozvěděl a nevyzvídal, jak pokračuje, jenže problém je v tom, že těch nedůležitých úkolů mám opravdu hodně a nemám dost času na to…“ Přeletěl očima po kabinetu a materiálech uložených v počítačích, ke kterým měl přístup jen on s Amarylem a které i v případě, že by se k nim někdo náhodou dostal, byly pečlivě zakódovány vymyšlenou symbolikou, jíž by nikdo jiný nerozuměl.

„Až do svých povinností pronikneš hlouběji, pověříš jimi ostatní a budeš mít víc času pro sebe,“ opáčil Amaryl.

„To doufám,“ zapochyboval Seldon. „Ale řekni mi, co je na Eto Demerzelovi tak důležitého?“

„Prostě to, že Eto Demerzel, ministerský předseda našeho úžasného císaře, dělá, co může, aby podnítil povstání.“

Seldon se zamračil. „Proč by se měl snažit o něco takového?“

„Neřekl jsem, že se o to snaží. Zkrátka a dobře k tomu přispívá – ať už vědomě či nevědomky – a někteří jeho političtí nepřátelé mu v tom vydatně pomáhají. Což mi vůbec nevadí, jak jistě chápeš. Domnívám se, že za ideálních podmínek by bylo skvělé vyštvat ho z císařského paláce, z Trantoru… i z Říše, když na to přijde. Jenže ty, jak už jsem řekl, o něm máš vysoké mínění, a proto tě varuju, jelikož mám za to, že nesleduješ aktuální politické dění tak bedlivě, jak bys měl.“

„Mám na práci důležitější věci,“ podotkl Seldon vlídně.

„Jako třeba psychohistorii. Souhlasím. Ale kde vezmeme naději na rozpracování psychohistorie, když se nebudeme starat o politiku? Mám na mysli současnou politiku. Teď – TEĎ – je ta doba, kdy se současnost mění v budoucnost. Nemůžeme pořád jen studovat minulost. Víme přece, co se stalo v minulosti. Výsledky musíme poměřovat současností a blízkou budoucností.“

„Mám pocit, že tenhle argument už jsem slyšel.“

„A uslyšíš ho znovu. Mně očividně z jeho opakování neplyne žádný užitek.“

Seldon si povzdechl, rozvalil se v křesle a s úsměvem se na Amaryla zadíval. Mladší muž uměl být nepříjemný, ale psychohistorii bral vážně, čímž se vše vynahrazovalo.

Na Amarylovi byly dosud vidět stopy jeho dřívějšího chladírnického života. Měl široká ramena a svalnatou postavu člověka zvyklého na těžkou fyzickou práci. Nedovolil svému tělu, aby ochablo, což bylo jen dobře, protože to i Seldona nutilo přemáhat nutkání trávit veškerý čas u psacího stolu. Postrádal sice Amarylovu hrubou tělesnou sílu, ale stále ještě ovládal zápasnické chvaty, přestože už měl po čtyřicítce a určitě se smýkané nebude moci věnovat věčně. Prozatím však hodlal pokračovat. Díky každodennímu cvičení si nadále udržoval štíhlý pas a pevné ruce i nohy.

„Tvá obava o Demerzela určitě není daná jen tím, že je to můj přítel. Musíš mít nějaký jiný motiv.“

„Na tom není nic tajemného. Dokud se budeš s Demerzelem přátelit, budeš mít zajištěné postavení tady na univerzitě a můžeš pokračovat v psychohistorickém výzkumu.“

„Tak vidíš. Takže mám důvod přátelit se s ním. Přece jen to není nic, co by se vzpíralo pochopení.“

„Udržovat s ním styky je ve tvém zájmu. To chápu. Ale co se přátelství týče – to nechápu. Kdyby však Demerzel přišel o moc, postihlo by to nejen tvé postavení. Říši by pak řídil sám Kleon a úpadek by postupoval rychleji. Anarchie by tudíž mohla vypuknout dřív, než promyslíme veškeré důsledky psychohistorie a učiníme z ní vědu schopnou zachránit lidstvo.“

„Ach tak. Jenže já si upřímně řečeno nemyslím, že se nám podaří dokončit psychohistorii včas, aby zabránila pádu Říše, abys věděl.“

„I kdybychom nedokázali zabránit jejímu pádu, mohli bychom zmírnit jeho následky, ne?“

„Snad ano.“

„Tak vidíš. Čím déle budeme moci pracovat v klidu, tím větší je pravděpodobnost, že se nám podaří zabránit pádu Říše nebo aspoň zmírnit jeho následky. A jelikož tomu tak skutečně je, lze z toho zpětně odvodit, že zachránit Demerzela může být nutné, ať už se nám to – či aspoň mně – líbí nebo ne.“

„A přitom jsi právě řekl, že bys ho nejradši vyhnal z paláce, z Trantoru i z Říše.“

„Ano, když jsem mluvil o ideálních podmínkách. Jenže my nežijeme v ideálních podmínkách a potřebujeme našeho ministerského předsedu, i kdyby představoval nástroj útlaku a despotismu.“

„Chápu. Proč si ale myslíš, že Říše má tak blízko k rozpadu, aby k tomu stačil odchod ministerského předsedy?“

„Psychohistorie.“

„Využíváš ji k předpovědím? Ještě nemáme ani hotovou kostru. Jaké předpovědi z ní můžeš vyvodit?“

„Existuje taky intuice, Hari.“

„Intuice existovala vždycky. My přece chceme něco víc, ne? Chceme matematický postup, který nám stanoví pravděpodobnost konkrétního vývoje budoucnosti za tohoto či onoho předpokladu. Pokud bychom si při rozhodování vystačili s intuicí, obešli bychom se i bez psychohistorie.“

„Nemusí to nutně být otázka jednoho či druhého, Hari. Já mluvím o obojím – o kombinaci, která by mohla být lepší než každý přístup zvlášť, aspoň do té doby, než se nám podaří psychohistorii zdokonalit.“

„Pakliže vůbec,“ upřesnil Seldon. „Ale řekni mi, odkud se bere to nebezpečí, které Demerzelovi hrozí? Co by mu mohlo uškodit nebo ho svrhnout? Mluvíme snad o Demerzelově svržení?“

„Ano,“ přisvědčil Amaryl a jeho obličejem se rozhostil pochmurný výraz.

„Tak mi to pověz. Slituj se nad mou nevědomostí.“

Amaryl zrudl. „Nemluv se mnou přezíravě, Hari. Určitě už jsi slyšel o Jojo Joranovi.“

„Jistěže. Je to demagog – odkud že to pochází? Z Nišaje, ne? Velice nedůležitý svět. Planeta pastýřů koz, mám ten pocit. A vynikajících sýrů.“

„Správně. Jenže on je víc než jen demagog. Má spoustu přívrženců, kterých stále přibývá. Tvrdí, že usiluje o sociální spravedlnost a větší zapojení lidu do politiky.“

„Ano. Taky jsem to slyšel. Jeho heslo zní: ‚Vláda patří lidu.‘“

„Ne tak docela, Hari. Říká, že vláda je lid.“

Seldon přikývl. „Víš přece, že s touhle myšlenkou bych docela souhlasil.“

„Já taky. Jsem pro ni všemi deseti – kdyby ji Joranum bral vážně. Jenže pro něj je to jen odrazový můstek. Prostředek, ne cíl. Chce se zbavit Demerzela, aby se s Kleonem dalo snadno manipulovat. Pak Joranum usedne na trůn a lid bude on. Sám jsi mi řekl, že podobných epizod už bylo v dějinách císařství plno – a dnes je Říše slabší a méně stabilní, než bývala dřív. Rána, která by jí v dřívějších staletích jen otřásla, by ji nyní mohla rozdrtit. Říši zachvátí občanská válka, z níž už se nevzpamatuje, a my nebudeme mít k dispozici psychohistorii, která by nám ukázala, co máme dělat.“

„Chápu, jak to myslíš, ale Demerzela se určitě tak snadno nezbaví.“

„Nevíš, jak velké podpoře se Joranum těší.“

„Je úplně jedno, jak velkou podporu bude mít.“ Seldonovo čelo se na okamžik zamyšleně svraštilo. „Zajímalo by mě, jak jeho rodiče přišli na jméno Jojo. Je na tom něco dětinského.“

„Rodiče s tím neměli nic společného. Jeho pravé jméno zní Laskin, což je na Nišaji zcela běžné jméno. Jojo si začal říkat sám – nejspíš podle první slabiky svého příjmení.“

„O to větší je hlupák, nemyslíš?“

„Ne, nemyslím. Jeho stoupenci provolávají: ‚Jo… Jo… Jo… Jo…‘ pořád dokola. Působí to hypnoticky.“

„Inu,“ odpověděl Seldon a odvrátil se, aby upravil trojpočítačem generovanou multidimenzionální simulaci, „uvidíme, jak to dopadne.“

„Můžeš si dovolit brát to tak ležérně? Říkám ti, že hrozí bezprostřední nebezpečí.“

„Ne, nehrozí,“ odsekl Seldon s nečekanou přísností a ledovým pohledem. „Nedisponuješ všemi fakty.“

„Kterými fakty nedisponuju?“

„To probereme jindy, Yugo. Zatím pokračuj v práci a starost o Demerzela a stav Říše přenech mně.“

Amaryl stiskl rty, ale už si zvykl Seldonovi neodporovat. „Ano, Hari.“ Síla zvyku však nebyla absolutní. Ve dveřích se obrátil a poznamenal:

„Děláš chybu, Hari.“

Seldon se pousmál. „Nemyslím si to, ale vyslyšel jsem tvé varování a budu je mít na paměti. Na každý pád všechno dobře dopadne.“

Jakmile Amaryl odešel, Seldonův úsměv pohasl. Opravdu všechno dobře dopadne?

2

Seldon měl sice Amarylovo varování na paměti, ale nezaobíral se jím příliš usilovně. Čtyřicáté narozeniny ho letmo minuly a byly ty tam – s obvyklým psychologickým dopadem.

Čtyřicítka! Už nebyl mladý. Život už se před ním neprostíral jako rozlehlé nezmapované pole, jehož konec se ztrácí za obzorem. Prožil na Trantoru osm let, která rychle uběhla. Za dalších osm let mu bude táhnout na padesátku. Začne se blížit stáří.

Copak se mu nepodařilo aspoň pořádně začít s psychohistorií? Yugo Amaryl vychvaloval zákonitosti a řešil rovnice s pomocí odvážných předpokladů založených na intuici. Jenže jak by se takové předpoklady daly ověřit? Psychohistorie ještě nebyla experimentální vědou. Důkladné studium psychohistorie by vyžadovalo pokusy zahrnující celé obydlené planety, čas měřený ve staletích – a naprostý nedostatek etické zodpovědnosti.

Šlo o neřešitelný problém, a jelikož se mu příčil každý okamžik, který musel trávitnad úředními povinnostmi, ubíral se domů na sklonku dne vmizerné náladě.

Normálně by mohl spoléhat na to, že ho procházka univerzitním areálem rozveselí. Streelingská univerzita měla vysokou kupoli a na školním pozemku si člověk připadal jako pod širým nebem, aniž by musel snášet počasí toho typu, jaké Seldon zažil během své první (a jediné) návštěvy císařského paláce. Byly tu stromy, tráva a pěšiny skoro jako v areálu staré vysoké školy na jeho domovském světě Helikonu.

Pro tento den bylo nastaveno zdání oblačnosti se slunečním svitem (ne sluncem, pochopitelně, jen světlem), který se v nepravidelných intervalech objevoval a zase mizel. Byla trochu zima, ale jen trochu.

Seldon měl pocit, že chladných dnů je teď víc než dřív. Snažil se Trantor šetřit energií? Mohla za to rostoucí neschopnost? Nebo (a při tom pomyšlení se v duchu zamračil) že by už stárl a řídla mu krev? Zastrčil ruce do kapes kabátu a nahrbil se.

Obvykle se neobtěžoval s vědomou navigací. Jeho tělo znalo bezchybně cestu z kabinetu do počítačové učebny i z učebny domů a zase zpátky. Většinou byl duchem jinde, když po ní kráčel, ale dnes do jeho myšlenek pronikl nějaký zvuk. Zvuk beze smyslu.

„Jo… Jo… Jo… Jo…“

Byl poměrně tichý a vzdálený, ale něco mu připomněl. Ano, Amarylovo varování. Ten demagog. Že by byl tady ve školním areálu?

Jeho nohy změnily směr, aniž by se o to vědomě snažil, a donesly ho přes nízký kopec k univerzitnímu hřišti využívanému pro hodiny tělocviku, sport a studentské proslovy.

Uprostřed hřiště se nacházel středně velký dav nadšeně deklamujících studentů. Na pódiu stál někdo, koho Seldon nepoznával, někdo se zvučným hlasem a vemlouvavou dikcí.

Nebyl to však ten demagog, Joranum, kterého viděl mnohokrát v holovizi. Po Amarylově varování mu začal věnovat bedlivou pozornost. Joranum byl rozložitý a z jeho úsměvu čišela jistá zlověstná vlezlost. Měl husté pískové vlasy a světlemodré oči.

Tenhle řečník byl spíš pomenší – hubený, se širokými ústy, tmavovlasý a hlučný. Seldon se nesnažil rozeznat slova, ale i tak zaslechl frázi „moc od jednotlivce k masám“ odměněnou mnohohlasým výkřikem.

To je hezké, pomyslel si Seldon, ale jak přesně toho chce dosáhnout – a myslí to vážně?

To už došel k davu a rozhlížel se, jestli neuvidí někoho známého. Zahlédl Finangelose z magisterské matematické přípravky. Slušný mladík, snědý, s vlasy jako ovčí rouno.

„Finangelosi!“ zavolal na něj.

„Profesore Seldone,“ odpověděl Finangelos po kratičké pauze, během níž na něj zíral, jako by ho bez klávesnice ani nepoznával, a zamířil k němu. „Přišel jste si toho chlapa poslechnout?“

„Přišel jsem jen proto, abych zjistil, co je to za rámus. Kdo je to?“

„Jmenuje se Namarti, pane profesore. Mluví Jojovým jménem.“

„To slyším,“ odvětil Seldon, když se ta litanie rozezněla znovu. Zřejmě se tak dělo pokaždé, když řečník pronesl něco trefného. „Ale kdo to je, ten Namarti? To jméno mi nezní povědomě. Z jaké katedry je?“

„Není členem univerzity, pane profesore. Je to jeden z Jojových lidí.“

„Jestli není členem univerzity, nesmí tady řečnit bez povolení. Myslíte, že je má?“

„Těžko říct, pane profesore.“

„Tak to abychom to zjistili.“

Seldon vklouzl do davu, ale Finangelos ho chytil za rukáv. „Radši si s ním nezačínejte, pane profesore. Má s sebou ranaře.“

Za řečníkem postávalo ve velkých rozestupech šest zakaboněných mladíků s rozkročenýma nohama a založenýma rukama.

„Ranaře?“

„Na špinavou práci, pro případ, že by někdo dělal potíže.“

„V tom případě rozhodně není členem této univerzity a ani povolení by ho neopravňovalo k těmhle ‚ranařům‘, jak jim říkáte. – Uvědomte školní ostrahu, Finangelosi. Správně by tu už měla být i bez avíza.“

„Nejspíš nestojí o problémy,“ zamumlal Finangelos. „Prosím vás, pane profesore, o nic se nepokoušejte. Jestli chcete, tak já doběhnu pro ochranku, ale počkejte, než přijdou.“

„Třeba se mi to do té doby podaří rozehnat.“

Začal se prodírat davem. Nebylo to nic těžkého. Někteří z přítomných ho poznali a všichni měli na očích jeho profesorské výložky. Došel k pódiu, opřel se o ně rukama a vyhoupl se na metr vysokou plošinu s tichým heknutím. Smutně si přitom pomyslel, že před deseti lety by to dokázal jednou rukou a bez heknutí.

Narovnal se. Řečník přestal mluvit a upřel na něj ostražitý, ledově chladný pohled.

Seldon ho nevzrušeně oslovil: „Vaše povolení k proslovu před studenstvem, pane.“

„A vy jste kdo?“ opáčil řečník. Hovořil hlasitě a jeho slova se nesla.

„Člen pedagogického sboru této univerzity,“ odpověděl Seldon stejně hlasitě. „Vaše povolení, pane?“

„Nemáte právo je ode mě vyžadovat.“ Mladíci postávající za řečníkem se shlukli blíž k němu.

„Pokud nemáte povolení, radím vám, abyste okamžitě opustil univerzitní areál.“

„A když ne?“

„Inu, univerzitní ostraha už je každopádně na cestě.“ Seldon se obrátil k davu. „Vážení studenti,“ zvolal, „v areálu naší školy platí svoboda projevu a shromažďovací právo, o které však můžeme přijít, pokud dovolíme cizím lidem, aby nám tu bez platného povolení…“

Na rameno mu ztěžka dopadla něčí ruka, až zkřivil tvář bolestí. Když se otočil, zjistil, že je to jeden z mužů, které Finangelos označil za „ranaře“.

Muž pronesl s výrazným přízvukem, který si Seldon nedokázal ihned zařadit: „Zmizte odsud – a honem.“

„K čemu to bude dobré? Ostraha tu bude každou chvíli.“

„V tom případě,“ podotkl Namarti s dravčím úšklebkem, „vypuknou nepokoje. Tím se zastrašit nenecháme.“

„Samozřejmě že ne,“ přikývl Seldon. „To by se vám líbilo. Jenže nepokoje nevypuknou. Odejdete odsud bez povyku.“ Znovu se obrátil ke studentům a vysmekl se muži, který svíral jeho rameno. „O to už se postaráme, viďte?“

Někdo v davu vykřikl: „To je profesor Seldon! Ten je v pohodě! Nebijte ho!“

Seldon vycítil rozpolcenost davu. Bylo mu jasné, že v něm jsou i tací, kteří by potyčku s univerzitní ostrahou uvítali už jen z principu. Na druhé straně zde museli být přítomni rovněž ti, kterým je sympatický, a také ti, kteří ho sice neznají, ale nehodlají přihlížet napadení člena pedagogického sboru.

Vzduch prořízl ženský hlas: „Dejte si pozor, pane profesore!“

Seldon si povzdechl a přeletěl pohledem hřmotné mladíky, kteří stáli před ním. Navzdory své zdatnosti ve smýkané netušil, jestli to zvládne, jestli má ještě dost rychlé reflexy a dost pevné svaly.

Jeden z ranařů k němu přistoupil – samozřejmě s přílišnou sebedůvěrou. A ne moc rychle, což Seldonovi poskytlo přesně tolik času, kolik jeho stárnoucí tělo potřebovalo. Ranař k němu útočně napřáhl ruku, čímž mu to ještě víc usnadnil.

Seldon se napřažené ruky chopil, protočil se, trhnul rukou nejdřív nahoru a pak dolů (s dalším heknutím – proč u toho musí pořád hekat?) a pohůnek prosvištěl vzduchem, poháněný zčásti svou vlastní hybnou silou, aby přistál se zaduněním a vykloubeným ramenem na okraji pódia.

Z řad přihlížejících se při pohledu na tento zcela nečekaný zvrat ozval divoký řev. V divácích se rázem vzedmula univerzitní hrdost.

„Nandej jim to!“ zahulákal osamělý hlas. Ostatní se hned přidali. Seldon si uhladil vlasy a snažil se nesupět. Sténajícího ležícího ranaře skopl z pódia.

„Ještě někdo?“ optal se přívětivě. „Nebo poklidně odejdete?“

Zadíval se na Namartiho s jeho pěticí nohsledů, kteří se nerozhodně zarazili, a pronesl: „Varuji vás. Dav je nyní na mé straně. Pokusíte-li se mě přeprat, roztrhají vás na kusy. – Dobrá, tak kdo bude další? Jdeme na to. Jeden po druhém.“

Při poslední větě zvýšil hlas, zatímco je pozvednutou dlaní vybízel k útoku. Dav nadšeně zařičel.

Namarti zůstal nechápavě stát. Seldon se skokem přenesl za něj a nasadil mu kravatu. To už na pódium lezli studenti, kteří křičeli „Jeden po druhém! Jeden po druhém!“ a hrnuli se mezi Seldona a tělesnou stráž.

Seldon zesílil stisk na soupeřově průdušnici a zašeptal mu do ucha:

„Tohle je takový můj fígl, Namarti, který cvičím už celé roky. Jestli se mi pokusíte vyškubnout, rozdrtím vám hrtan, takže už nikdy nebudete mluvit jinak než šeptem. Jestli si ceníte svého hlasu, uděláte, co vám říkám. Až vás pustím, řeknete těm svým rabiátům, aby se vzdálili. Jestli řeknete cokoliv jiného, budou to poslední slova, která pronesete normálně. A pokud se ještě někdy objevíte v univerzitním areálu, nebudu s vámi jednat v rukavičkách. Dokončím, co jsem začal.“

Načež povolil sevření. Namarti zachroptěl: „Vypadněte. Všichni.“ Ranaři se urychleně stáhli i s vyřazeným spolubojovníkem.

Když krátce nato dorazila univerzitní ostraha, Seldon jim oznámil:

„Omlouvám se, pánové. Falešný poplach.“

Opustil hřiště a pokračoval v cestě domů ve značně neveselém rozpoložení. Odhalil tu stránku své osobnosti, kterou odhalit nechtěl. Byl přece Hari Seldon, matematik, ne Hari Seldon, sadistický zápasník.

Navíc se o tom dozví Dors, pomyslel si zasmušile. Radši by jí to měl říct sám, než se k ní donese nějaká verze, která incident vylíčí horší, než ve skutečnosti byl.

Ta nebude mít radost.

3

Neměla.

Dors na něj čekala ve dveřích bytu, kde stála uvolněně s rukou v bok a vypadala skoro stejně jako před osmi lety, kdy se s ní poprvé setkal zde na univerzitě: štíhlá, pěkně rostlá, s nazrzlými kudrnatými vlasy – překrásná v jeho očích, byť ne zrovna krásná v jakémkoli objektivním smyslu, ačkoli on sám už po prvních několika dnech jejich přátelství ztratil schopnost vnímat ji objektivně.

Dors Venabiliová! To mu proletělo hlavou, když spatřil její klidnou tvář. Existovalo mnoho světů, a dokonce i mnoho trantorských sektorů, kde by nebylo nic neobvyklého nazývat ji Dors Seldonovou, jenže jemu vždycky přišlo, že by tím vyjadřoval majetnický nárok, o který nestál, přestože šlo o zvyk zavedený už kdysi dávno v nezřetelných mlhách předimperiální minulosti.

Dors smutně zavrtěla hlavou, až se jí kudrny takřka nepatrně zavlnily, a polohlasem řekla: „Už jsem to slyšela, Hari. Co s tebou mám udělat?“

„Ocenil bych polibek.“

„No, možná, ale nejdřív to musíme probrat. Pojď dál.“ Dveře se za nimi zavřely. „Víš přece, drahý, že mám svůj vlastní výzkum a vlastní studium. Pořád ještě se zabývám těmi úděsnými dějinami trantorského království, o kterých tvrdíš, že jsou nezbytné pro tvou práci. Mám snad všeho nechat a chodit všude s tebou, abych tě mohla chránit? Pořád ještě je to moje práce, abys věděl. A o to víc teď, když jsi pokročil s psychohistorií.“

„Pokročil? Kéž by. Ale ochraňovat mě nemusíš.“

„Že ne? Poslala jsem Rayche, aby se po tobě podíval. Koneckonců jsi měl zpoždění a já o tebe měla starost. Obvykle mi hlásíš, že přijdeš pozdě. Mrzí mě, jestli teď jednám jako tvoje strážkyně, Hari, ale já opravdu jsem tvoje strážkyně.“

„Tebe nenapadlo, milá strážkyně, že se čas od času chci utrhnout z vodítka?“

„A co řeknu Demerzelovi, kdyby se ti něco stalo?“

„Jdu pozdě na večeři? Už jsi nacvakala kuchyňskou službu?“

„Ne. Čekala jsem na tebe. A když už jsi tady, nacvakej si ji sám. Co se jídla týče, jsi mnohem vybíravější než já. A neuhýbej od tématu.“

„Raych ti neřekl, že jsem v pořádku? Tak co na tom chceš probírat?“

„Když tě našel, měl jsi situaci pod kontrolou, a vrátil se dřív než ty, i když ne o moc. Podrobnosti neznám. Pověz mi: cos – tam – dělal?“

Seldon pokrčil rameny. „Došlo k nezákonnému shromáždění, které jsem rozehnal, Dors. Kdybych to neudělal, měla by z toho univerzita spoustu zbytečných problémů.“

„A tys měl za úkol tomu zabránit? Už nejsi žádný zápasník, Hari. Jsi…“ Skočil jí do řeči: „Starý pán?“

„Na zápasníka ano. Je ti čtyřicet. Jak se cítíš?“

„Inu… trochu ztuhlý.“

„To si umím představit. A až si zase někdy budeš hrát na mladého helikonského atleta, zlomíš si žebro. – Teď mi pověz, co se stalo.“

„Už jsem ti přece říkal, jak mě Amaryl varoval, že Demerzel je v průšvihu kvůli demagogii Jojo Jorana.“

„Jojo. Ano, to už vím. Co ještě nevím? K čemu dnes došlo?“

„Na školním hřišti proběhla demonstrace. Jojoův stoupenec jménem Namarti tam mluvil k davu…“

„Tenhle Namarti je Gambol Deen Namarti, Joranova pravá ruka.“

„Vidím, že o tom víš víc než já. Každopádně hovořil k početnému davu bez povolení a nejspíš doufal, že vypuknou nějaké nepokoje. Oni z podobných výtržností žijí, a kdyby dokázal aspoň na čas přerušit provoz univerzity, obvinil by Demerzela z likvidace akademických svobod. Pochopil jsem to tak, že všechno dávají za vinu jemu. A tak jsem je zastavil. – Vyprovodil jsem je bez povstání.“

„To znělo hrdě.“

„Proč by ne? Na čtyřicátníka to není špatné.“

„Proto jsi to udělal? Abys viděl, kde si stojíš jako čtyřicátník?“

Seldon zamyšleně nacvakal večerní menu. Pak řekl: „Ne. Ve skutečnosti jsem měl strach, aby se univerzita nedostala do zbytečného maléru. A bál jsem se o Demerzela. Yugovo líčení hrozícího nebezpečí na mě udělalo větší dojem, než jsem si myslel. Byla to hloupost, Dors, protože vím, že Demerzel se o sebe dokáže postarat sám. Nemůžu to vysvětlit Yugovi ani nikomu jinému kromě tebe.“

Zhluboka se nadechl. „Mám ohromnou radost z toho, že si s tebou o tom konečně můžu promluvit. Ty víš, já vím, Demerzel ví a nikdo jiný neví – aspoň nikdo, o kom bych věděl – že Demerzel je nedotknutelný.“ Dors stiskla kontakt v panelu zapuštěném do zdi a jídelní sekci jejich bytu zaplavila tlumená broskvová záře. Spolu s Harim přistoupila ke stolu, kde už čekalo prostírání, jídelní servis a příbory. Zatímco se usazovali, začala na stůl proudit večeře – touhle noční dobou se nikdy nemuselo čekat dlouho, což Seldon vnímal jako naprostou samozřejmost. Už dávno si zvykl na společenské postavení, ve kterém nebylo nutné navštěvovat fakultní jídelnu.

Seldon si vychutnával koření, na které si zvykli během pobytu v Mykogenu – jediná věc na tom podivném, muži ovládaném, náboženstvím prosáklém staromódním sektoru, která se jim nehnusila.

Dors pronesla tiše: „Jak to myslíš, ‚nedotknutelný‘?“

„No tak, drahá, umí přece ovlivňovat emoce. Vzpomínáš si přece. Kdyby Joranum začal být opravdu nebezpečný, mohl by ho,“ udělal neurčitý posunek rukama, „ovlivnit a přinutit ho změnit názor.“

Dors se zatvářila rozpačitě a večeře pokračovala v nezvyklém tichu. Až když dojedli a zbytky – talíře, příbory, prostě všechno – s vířením zmizely v ústí odpadové šachty uprostřed stolu (které se vzápětí hladce uzavřelo), řekla: „Nejsem si jistá, jestli o tom chci mluvit, Hari, ale nemůžu dopustit, aby ses stal obětí vlastní naivity.“

„Naivity?“ zamračil se.

„Ano. Nikdy jsme o tom spolu nemluvili. Nenapadlo mě, že na to dojde, ale i Demerzel má své nedostatky. Není nedotknutelný, lze mu ublížit a Joranum pro něj skutečně představuje hrozbu.“

„To myslíš vážně?“

„Samozřejmě že ano. Nevyznáš se v robotech – rozhodně ne v tak složitých robotech, jako je Demerzel. A já ano.“

4

Znovu se rozhostilo krátké ticho, ale jen proto, že myšlenky jsou nehlučné. Ty Seldonovy byly bouřlivé až až.

Ano, byla to pravda. Jeho manželka se opravdu až podezřele vyznala v robotech. Hari nad tím v průběhu let přemítal tak často, že to nakonec vzdal a odsunul tu myšlenku někam do pozadí. Nebýt Eto Demerzela – robota – nikdy by nepotkal Dors. Dors totiž pracovala pro Demerzela; byl to Demerzel, kdo jí před osmi lety „přidělil“ Hariho případ, aby ho chránila na útěku přes několik trantorských sektorů. Přestože nyní byla jeho manželkou, jeho družkou, jeho „lepší polovičkou“, občas se pozastavoval nad jejím zvláštním vztahem k robotu Demerzelovi. Šlo o jedinou stránku jejího života, v níž si Hari připadal nevítaný – jako by do ní ani nepatřil. A to ho vedlo k nejpalčivější otázce ze všech: Zůstávala s ním Dors proto, že jí to nařídil Demerzel, nebo z lásky k němu? Rád by věřil ve druhou možnost – a přesto…

Vedl s Dors Venabiliovou šťastný život, ale to štěstí nebylo zadarmo – mělo svou podmínku. Ta podmínka byla o to striktnější, že k ní nedospěli diskusí ani úmluvou, ale nevyřčeným vzájemným pochopením.

Seldon si byl vědom toho, že v Dors našel vše, co by od manželky vyžadoval. Neměl sice děti, to ne, ale ani je nečekal, a po pravdě řečeno o ně ani kdovíjak zvlášť nestál. Měl Rayche, který mu byl po emocionální stránce přesně takovým synem, jako kdyby zdědil kompletní seldonovský genom – a možná ještě víc.

Už samotná skutečnost, že ho Dors nutila o tom přemýšlet, byla porušením dohody, která jim celé ty roky zajišťovala klid a útěchu, na což zareagoval vlažnou, leč sílící podrážděností.

Opět však tyto myšlenky – ty otázky – zaplašil. Naučil se akceptovat její ochranitelskou roli a hodlá u toho zůstat i nadále. Koneckonců to byl on, s kým sdílela domov, stůl a lože – ne Eto Demerzel.

Dorsin hlas ho vytrhl ze zasnění.

„Řekla jsem: Ty trucuješ, Hari?“

Trochu sebou trhl, protože v jejím hlase bylo slyšet, že se opakuje, a jemu došlo, že se hroužil stále hlouběji do svých myšlenek a dál od ní.

„Promiň, drahá. Netrucuju. – Ne úmyslně. Jen přemýšlím, co mám odpovědět na tvé tvrzení.“

„O robotech?“ Působila celkem klidně, když ten výraz vyslovila.

„Řekla jsi, že toho o nich nevím tolik co ty. Co ti na to mám říct?“ Odmlčel se, než polohlasem dodal (s vědomím, že riskuje): „Bez urážky, pochopitelně.“

„Neřekla jsem, že o nich moc nevíš. Jestli mě hodláš citovat, cituj mě přesně. Řekla jsem, že se v robotech nevyznáš. Jsem si jistá, že toho víš hodně, možná víc než já, ale vědět ještě nemusí znamenat totéž co vyznat se.“

„Teď ale schválně mluvíš v paradoxech, abys mě naštvala, Dors. Paradox pramení jedině z víceznačnosti, která se nás buď nevědomky, nebo úmyslně snaží oklamat. Nemám to rád ve vědě a nemám to rád ani v běžném hovoru, ledaže by to bylo myšleno jako vtip, o čemž v tomto případě pochybuji.“

Dors se zasmála svým osobitým způsobem, měkce, skoro jako by pobavení bylo příliš cenné na to, aby se s ním zbytečně plýtvalo. „Ten paradox byl zřejmě tak pobuřující, že tě dohnal k pompéznosti, a ty jsi vždycky tak legrační, když se chováš pompézně. Ale já ti to vysvětlím. Nechtěla jsem tě naštvat.“ Natáhla se, aby ho poplácala po ruce, a Seldon s překvapením (a mírnými rozpaky) zjistil, že ji má sevřenou v pěst.

„Často mluvíš o psychohistorii,“ pokračovala Dors. „Tedy aspoň přede mnou. Všiml sis?“

Seldon si odkašlal. „V téhle záležitosti jsem ti vydán na milost a nemilost. Jde o projekt, který je už ze své podstaty tajný. Psychohistorie může fungovat, jen pokud o ní lidé, které má ovlivňovat, nebudou vědět, takže o ní můžu mluvit jen s Yugem a s tebou. Pro Yuga to není nic než intuice. Yugo je sice brilantní, ale vrhá se slepě do tmy tak často, že musím hrát roli toho opatrného a neustále ho mírnit. Jenže i já mám své divoké myšlenky a pomáhá mi vyslovit je nahlas, třeba i tehdy,“ dodal s úsměvem, „když jsem si téměř jistý, že z toho nerozumíš jedinému slovu.“

„Vím, že ti dělám cvičný terč, a nevadí mi to. – Opravdu mi to nevadí, Hari, tak ne aby sis umínil, že už to nebudeš dělat. Tvé matematice přirozeně nerozumím. Jsem jen historička – a to ani nedělám dějiny vědy. Teď zrovna mě zaměstnává vliv hospodářských změn na politický vývoj…“

„Ano, a v tom ti zase dělám cvičný terč já, nebo sis toho nevšimla? Budu to potřebovat pro psychohistorii, až nastane čas, takže počítám, že pak mi prokážeš nedocenitelnou službu.“

„Výborně. Když jsme si teď ujasnili, proč se mnou zůstáváš – já věděla, že to nebude kvůli mé nadpozemské kráse – ráda bych ti oznámila, že občas, když se tvůj výklad odchýlí od striktně matematických aspektů, mám pocit, že tomu v hrubých obrysech rozumím. Už mnohokrát jsi mi vysvětloval to, čemu říkáš nutnost minimalismu. Myslím, že to chápu. Máš tím na mysli…“

„Vím, co tím mám na mysli.“

Dors se zatvářila ukřivděně. „Prosím tě, Hari, nebuď tak nadutý. Já se to nesnažím vysvětlit tobě. Chci to vysvětlit sama sobě. Řekls, že mi děláš pokusného králíka, tak se podle toho chovej. Když se vystřídáme, bude to jedině fér, ne?“

„Proti střídání nic nemám, ale jestli mě budeš obviňovat z nadutosti při každé drobné…“

„Už dost! Mlč! – Řekls mi, že minimalismus má prvořadý význam v aplikované psychohistorii – v umění usilujícím o změnu nežádoucího vývoje v žádoucí nebo aspoň méně nežádoucí. Tvrdils, že je třeba navozovat jen takové změny, které jsou co možná nejmenší, minimální…“

„Ano,“ přitakal Seldon dychtivě, „to je tím, že…“

„Ne, Hari. Teď se to snažím vysvětlit já. Oba víme, že tomu rozumíš. Trváš na minimalismu, protože každá změna, jakákoli změna, má myriádu vedlejších účinků, které nelze vždy dopustit. Má-li nějaká změna příliš mnoho vedlejších účinků, je jisté, že výsledek bude mít hodně daleko k tomu, cos měl původně v plánu, a že bude naprosto nepředvídatelný.“

„Správně. Vystihla jsi podstatu chaotického efektu. Problém je v tom, zda je vůbec nějaká změna tak drobná, aby její následky byly v rozumné míře předvídatelné, či zda jsou lidské dějiny ve všech ohledech nevyhnutelně a nezměnitelně chaotické. Právě kvůli tomu jsem se zpočátku domníval, že psychohistorie není…“

„Já vím, ale nenechals mě domluvit. Nejde o to, jestli by nějaká změna vůbec byla dost drobná. Jde o to, že jakákoli změna větší než minimální bude chaotická. Požadované minimum by mohlo být nulové, ovšem pokud nebude nulové, stále bude velice malé – a najít dostatečně malou změnu, která by zároveň byla podstatně větší než nulová, by byl velký problém. Tohle, jestli tomu správně rozumím, máš na mysli, když mluvíš o nutnosti minimalismu.“

„Víceméně. Jako obvykle to samozřejmě lze úsporněji a rigorózněji vyjádřit jazykem matematiky. Vezmi si…“

„Ušetři mě,“ zaprotestovala Dors. „A jelikož tohle víš o psychohistorii, Hari, měl bys to vědět i o Demerzelovi. Disponuješ znalostí, ale ne porozuměním, protože tě zjevně nenapadlo aplikovat pravidla psychohistorie na zákony robotiky.“

Na což Seldon váhavě odpověděl: „Teď už nechápu, kam tím směřuješ.“

„On přece také vyžaduje minimalismus, Hari, nebo snad ne? Podle prvního zákona robotiky nesmí robot ublížit člověku. Tak zní základní pravidlo platné pro běžné roboty, jenže Demerzel je něco zcela výjimečného a nultý zákon je pro něj realitou, která má přednost i před prvním zákonem. Nultý zákon stanovuje, že robot nesmí ublížit lidstvu jakožto celku. V důsledku toho se ovšem Demerzel ocitá ve stejné bryndě jako ty při svém psychohistorickém výzkumu. Už to chápeš?“

„Začínám tomu rozumět.“

„To doufám. Pokud má Demerzel schopnost ovlivňovat myšlenky, musí to dělat tak, aby nevyvolal vedlejší účinky, o které nestojí – a jelikož je císařovým ministerským předsedou, je těch vedlejších účinků, které je nucen brát v potaz, skutečně mnoho.“

„A využití ve stávajícím případě?“

„Přemýšlej o tom! Nemůžeš nikomu – kromě mě, samozřejmě – říct, že Demerzel je robot, protože tě pozměnil tak, abys to nemohl udělat. Ale jak velkou změnu to obnášelo? Chceš snad prozradit lidem, že je robot? Chceš podkopat jeho efektivitu, když jsi na něm závislý v otázce ochrany, schvalování grantů a vlivu nenápadně vyvíjeného ve tvém zájmu? Jistěže ne. Změna, kterou tehdy musel učinit, byla pranepatrná, jen taková, aby ti zabránila podřeknout se vinou momentálního rozrušení či chvilkové nepozornosti. Byla to změna tak drobná, že neměla žádné konkrétní vedlejší účinky. Přesně tak se Demerzel snaží řídit i Říši jako takovou.“

„A co Joranův případ?“

„Je samozřejmě úplně jiný než tvůj. On je vůči Demerzelovi v permanentní opozici, ať už z jakýchkoli pohnutek. Demerzel by to jistě uměl změnit, ale za cenu toho, že by Joranovu psychiku zásadním způsobem rozhodil, což by mělo následky, které by Demerzel nebyl s to předvídat. Jelikož nechce riskovat, že by Joranovi ublížil, že by vyvolal vedlejší účinky, které by ublížily dalším lidem a možná i celému lidstvu, musí nechat Jorana na pokoji, dokud nepřijde na nějakou drobnou změnu – nějakou DROBNOU změnu – která by situaci zachránila, aniž by někdo přišel k újmě. Proto má Yugo pravdu a proto je Demerzel zranitelný.“

Seldon ji vyslechl, ale nezareagoval. Působil duchem nepřítomně. Uplynulo několik minut, než řekl: „Jestli Demerzel v té záležitosti nemůže nic udělat, musím to udělat já.“

„Jestli s ním nic nezmůže on, co zmůžeš ty?“

„Můj případ je jiný. Nepodléhám zákonům robotiky. Nemusím puntičkářsky dbát na minimalismus – a v první řadě se musím vidět s Demerzelem.“

Dors se zatvářila poněkud znepokojeně. „Musíš? Určitě by nebylo moudré inzerovat spojení mezi vámi dvěma.“

„Dospěli jsme do fáze, kdy už nemůžeme za každou cenu předstírat, že žádné spojení neexistuje. Pochopitelně k němu nepůjdu s troubením fanfár na návštěvu ohlášenou v holovizi, ale musím ho vidět.“

5

Seldon se přistihl, jak jím lomcuje vztek na plynutí času. Před osmi lety, když poprvé přiletěl na Trantor, mohl okamžitě jednat. Stačilo mu obětovat hotelový pokoj se vším, co v něm bylo, a mohl dle libosti brázdit trantorskými sektory.

Nyní před ním ležely schůzky učitelského sboru, rozhodnutí, která je třeba učinit, práce, kterou je třeba udělat. Už se nemohl tak snadno rozběhnout za Demerzelem, kdykoli se mu zachtělo – a i kdyby mohl, Demerzel měl také nabitý program. Najít chvíli, kdy by se spolu mohli setkat, nebude nic lehkého.

Ani Dors vrtící nesouhlasně hlavou nebyla nic lehkého. „Netuším, co máš za lubem, Hari.“

Na což netrpělivě odpověděl: „To já taky ne, Dors. Doufám, že to zjistím, až se uvidím s Demerzelem.“

„Tvůj hlavní úkol je dokončit psychohistorii. On sám ti to připomene.“

„Možná. Uvidíme.“

Načež za osm dní, jen co si domluvil schůzku s ministerským předsedou, dorazila na nástěnnou obrazovku v jeho kabinetu zpráva napsaná mírně archaickým písmem, jež tvořilo víc než jen mírně archaická slova: Dožaduji se slyšení u profesora Hariho Seldona.

Seldon na ni v úžasu zíral. Tak zastaralé fráze už se nepoužívaly ani při hovoru s císařem.

Ani podpis nebyl vyvedený tiskacími písmeny kvůli přehlednosti, jak bylo zvykem. Byl elegantně vykroužený a podtržený tahem, který nijak nesnižoval jeho čitelnost a zároveň mu dodával nádech uměleckého díla ledabyle načrtnutého mistrem. Podpis zněl: Laskin Joranum. – Byl to Jojo osobně a dožadoval se slyšení.

Seldon se přistihl, jak se ušklíbá. Bylo očividné, proč ta volba slov – a proč to písmo. Obojí dělalo z prosté žádosti trik podněcující zvědavost. Seldon nijak netoužil po setkání s ním – nebo by po něm aspoň netoužil za normálních okolností. Proč však ty archaismy a ten krasopis? To by rád zjistil.

Instruoval sekretářku, aby dohodla čas a místo schůzky. Odehraje se v jeho kabinetu, rozhodně ne v jeho bytě. Půjde o pracovní hovor, žádnou společenskou událost.

A dojde k ní před plánovaným setkáním s Demerzelem.

Dors poznamenala: „Vůbec mě to nepřekvapuje, Hari. Zranils dva jeho lidi včetně hlavního pobočníka, překazils mu demonstraci a zesměšnils ho prostřednictvím jeho zástupců. Chce si tě prohlédnout a já myslím, že bych radši měla být u toho.“

Seldon zavrtěl hlavou. „Vezmu s sebou Rayche. Zná všechny moje triky a na jednadvacetiletého je silný a akční. I když ochrana určitě nebude nutná.“

„Jak si tím můžeš být jistý?“

„Joranum se se mnou chce setkat v univerzitním areálu. V okolí bude spousta mládeže. U studentů nejsem tak docela nepopulární a tipoval bych, že Joranum je ten typ člověka, který to má nastudované a ví, že na domácí půdě budu v bezpečí. Jsem si jistý, že bude slušnost sama – skrz naskrz přívětivý.“

„Hmf,“ udělala Dors a maličko přitom ohrnula ret.

„A naprosto smrtící,“ dokončil Seldon.

6

Hari Seldon měl ve tváři nicneříkající výraz a hlavu skloněnou jen natolik, aby budil zdání přijatelné zdvořilosti. Dal si práci s vyhledáním nejrůznějších Joranových hologramů, ale jak už to tak bývá, originál – nestřežený a neustále se přizpůsobující změnám prostředí – není nikdy totéž co hologram, i kdyby byla podoba zachycena sebepečlivěji. Snad je to reakce diváka na „originál“, která jej odlišuje, pomyslel si Seldon.

Joranum byl vysoký – rozhodně ne menší než Seldon – ale v ostatních směrech jej přesahoval. Nebyla to zásluha svalnaté postavy, protože budil zdání poddajnosti, aniž by však byl tlustý. Kulatý obličej, husté vlasy spíš pískové než blond, světlemodré oči. Byl oblečený do decentní kombinézy a ve tváři měl náznak úsměvu, který budil zdání přívětivosti a přitom nijak neskrýval, že jde o pouhé zdání.

„Těší mě, že vás poznávám,“ měl hluboký, dokonale ovládaný hlas řečníka, „profesore Seldone. Jste laskav, že jste svolil k této schůzce. Snad se neurazíte, že jsem s sebou přivedl svého společníka, svou pravou ruku, aniž bych vás o tom uvědomil předem. Je to Gambol Deen Namarti – má tři jména, jak vidíte. Mám za to, že už jste se setkali.“

„Ano. Dobře si ten incident pamatuji.“ Seldon věnoval Namartimu lehce sardonický pohled. Namarti při jejich předchozím setkání řečnil na univerzitním hřišti. Teď si ho Seldon mohl prohlédnout důkladněji za klidnějších podmínek. Byl středně vysoký, měl protáhlý obličej, sinalou pleť, tmavé vlasy a široká ústa. Postrádal Joranův slabý úsměv i jakýkoli identifikovatelný výraz – s výjimkou bdělé ostražitosti.

„Můj přítel doktor Namarti – vystudoval prehistorickou literaturu – přišel z vlastní vůle,“ prohlásil Joranum a jeho úsměv nabral na intenzitě, „aby se vám omluvil.“

Joranum střelil pohledem po Namartim a Namarti, který zprvu maličko stiskl rty, pronesl bezbarvým hlasem: „Omlouvám se za to, co se přihodilo na hřišti, profesore. Netušil jsem, jak přísným pravidlům podléhají univerzitní demonstrace, a nechal jsem se poněkud unést svým zápalem.“

„Což je pochopitelné,“ dodal Joranum. „Navíc neměl ponětí, kdo jste. Myslím, že na to už můžeme zapomenout.“

„Ujišťuji vás, pánové,“ odpověděl Seldon, „že si to vůbec netoužím pamatovat. Tohle je můj syn Raych Seldon, takže vidíte, že i já mám s sebou společníka.“ Raych si nechal narůst mohutný černý knír – dahlijský symbol mužnosti. Před osmi lety, když se poprvé setkal se Seldonem jako otrhaný a hladový uličník, ještě žádný neměl. Byl nevysoký, ale zato mrštný, šlachovitý a s pohrdavým výrazem, k němuž se uchyloval, aby své fyzické postavě přidal několik pomyslných centimetrů výšky.

„Dobré ráno, mladíku,“ pozdravil ho Joranum.

„Dobré ráno, pane.“

„Posaďte se, prosím, pánové,“ vyzval je Seldon. „Mohu vám nabídnout něco k jídlu nebo pití?“

Joranum zdvořile odmítl zdviženýma rukama. „Není třeba. Tohle není společenská návštěva.“ Usadil se na určeném místě. „Ačkoli doufám, že se v budoucnu ještě mnohokrát setkáme.“

„Jde-li o pracovní schůzku, přejděme prosím k věci.“

„Doslechl jsem se o tom drobném incidentu, na který jste se tak laskavě uvolil zapomenout, profesore Seldone, a zajímalo by mě, co vás přimělo k tak odvážné reakci. Bylo to riskantní, to musíte přiznat.“

„Vlastně jsem ani neměl ten pocit.“

„Ale já ano. A proto jsem si dovolil zjistit o vás vše, co se dalo, profesore Seldone. Jste zajímavý muž. Z Helikonu, jak se ukázalo.“

„Ano, tam jsem se narodil. Záznamy hovoří jasně.“

„A nyní už osm let žijete na Trantoru.“

„I tohle lze vyčíst z veřejně přístupných záznamů.“

„Na samém počátku jste se tak trochu proslavil matematickou přednáškou na téma – jak tomu říkáte? – psychohistorie?“

Seldon nepatrně zavrtěl hlavou. Jak často už té nerozvážnosti litoval! Tehdy samozřejmě ještě netušil, že jde o nerozvážnost. „V mladistvém nadšení. Nic z toho nevzešlo.“

„Vážně?“ Joranum se kolem sebe rozhlédl s výrazem milého překvapení. „A přesto zde nyní děláte vedoucího katedry matematiky na jedné z předních trantorských univerzit, a to je vám teprve čtyřicet, pokud je mi známo. – Mimochodem, mně samotnému je čtyřicet dva, takže mi vůbec nepřijdete starý. Abyste dosáhl takového postavení, musíte být mimořádně schopný matematik.“

Seldon pokrčil rameny. „K téhle záležitosti se nehodlám vyjadřovat.“

„Nebo musíte mít vlivné přátele.“

„Všichni bychom rádi měli vlivné přátele, pane Jorane, ale obávám se, že tady žádné nenajdete. Univerzitní přednášející zřídka mívají vlivné přátele, a někdy si říkám, že ani žádné jiné.“ Usmál se.

Joranum ho napodobil. „Vy byste nepovažoval císaře za vlivného přítele, profesore Seldone?“

„To samozřejmě ano, ale jak to souvisí se mnou?“

„Mám dojem, že císař je vaším přítelem.“

„V záznamech je jistě uvedeno, pane Jorane, že jsem před osmi lety absolvoval audienci u Jeho císařského Veličenstva. Trvala tuším necelou hodinu a císař při ní nejevil sebemenší známky nějaké výraznější náklonnosti. Od té doby jsem s ním už nemluvil, a dokonce ho ani neviděl – leda v holovizi, pochopitelně.“

„S císařem přece není třeba mluvit nebo se s ním vídat, abyste v něm měl vlivného přítele, profesore. Stačí mluvit nebo se vídat s císařovým ministerským předsedou Eto Demerzelem. Demerzel je váš ochránce, a jelikož jím skutečně je, můžeme za vašeho ochránce prohlásit i císaře.“

„Píše se snad o Demerzelově předpokládané ochraně někde v oficiálních záznamech? Nebo aspoň o něčem, z čeho by se jeho ochrana dala vyvodit?“

„Proč prohledávat záznamy, když se o spojení mezi vámi dvěma moc dobře ví? Vy o něm víte a já také. Vezměme to jako hotovou věc a pokračujme. A prosím vás,“ Joranum pozvedl ruce, „neobtěžujte se to procítěně zapírat. Je to ztráta času.“

„Vlastně jsem se vás chtěl zeptat, proč si myslíte, že by bylo v jeho zájmu mě chránit. Co by tím získal?“

„Profesore? Chcete mě snad ranit předstíráním, že mě máte za tak neskutečného naivku? Zmínil jsem vaši psychohistorii, po níž Demerzel touží.“

„A já jsem vám řekl, že šlo o mladickou nerozvážnost, z níž nic nevzešlo.“

„Vy už jste mi toho navykládal spoustu, profesore. Zatím jste mě nepřesvědčil, abych tomu věřil. Rád bych s vámi mluvil na rovinu. Přečetl jsem si vaši původní stať a pokusil se jí porozumět s pomocí několika matematiků, které zaměstnávám. Tvrdili mi, že je to bláhový sen, zcela neuskutečnitelný…“

„Docela s nimi souhlasím,“ přisadil si Seldon.

„Jenže já mám pocit, že Demerzel čeká, až ho dotáhnete do využitelné podoby. A jestli si může dovolit čekat on, tak já taky. Bylo by pro vás výhodnější, profesore Seldone, kdybych na to čekal já.“

„Pročpak?“

„Protože Demerzel už ve své funkci dlouho nevydrží. Veřejné mínění se pozvolna obrací proti němu. Možná že až císaře unaví neoblíbený ministerský předseda, s nímž by mohl vzít zasvé i jeho trůn, najde si za něj náhradu. A třeba tím nebožákem, který císaři padne do oka, budu já. A vy stále budete potřebovat ochránce, někoho, kdo se postará, abyste mohl pracovat v klidu a s dostatečnými finančními prostředky na veškeré potřebné vybavení a asistenty.“

„A vy byste tím ochráncem byl?“

„Jistěže – a ze stejného důvodu jako Demerzel. Toužím po psychohistorické metodě, kterou bych mohl s úspěchem použít k efektivnějšímu řízení Říše.“

Seldon zamyšleně přikývl, chvíli vyčkával a pak řekl: „Proč bych si s tím ovšem v tom případě měl dělat starosti, pane Jorane? Jsem chudý učenec, co vede klidný život a zabývá se okrajovou matematickou a pedagogickou činností. Tvrdíte, že Demerzel je můj nynější ochránce a vy budete mým ochráncem budoucím. Takže se můžu klidně věnovat své práci. Vyříkejte si to s ministerským předsedou. Ať už vyhraje kdokoli, já budu pořád mít ochránce – aspoň podle toho, co mi tvrdíte vy.“

Joranův strnulý úsměv jako by maličko pohasl. Po jeho boku sedící Namarti se k němu otočil, jako by chtěl něco říct, ale Joranum udělal drobný posunek rukou, Namarti si odkašlal a neřekl ani slovo.

„Jste vlastenec, doktore Seldone?“ zeptal se Joranum.

„Ale jistě. Říše poskytla lidstvu tisíciletí míru – nebo aspoň převážně míru – a přispěla k jeho stabilnímu rozvoji.“

„To ano, ale v posledním stu nebo dvou stech letech se rozvoj zpomalil.“

Seldon pokrčil rameny. „Tuhle problematiku jsem nestudoval.“

„Ani nemusíte. Víte přece, že z politického hlediska byla poslední jedno či dvě staletí obdobím bouřlivého neklidu. Vládní období byla krátká a někdy ještě zkrácená úkladnými vraždami…“

„Už jen tato zmínka,“ přerušil ho Seldon, „má blízko k velezradě. Ocenil bych, kdybyste se zdržel…“

„Přesně tak.“ Joranum se rozvalil v křesle. „Sám vidíte, jak jste rozpolcený. Říše upadá. Jsem ochoten prohlásit to veřejně. Moji stoupenci mě následují, protože až moc dobře vědí, že je tomu tak. Potřebujeme, aby císař měl k ruce někoho, kdo bude schopen řídit Říši, potlačit vzpupné podněty propukající snad na všech stranách, poskytnout ozbrojeným složkám přirozené vedení, které potřebují, dovést ekonomiku…“

Seldon udělal netrpělivý pohyb rukou. „A tím člověkem budete vy, že ano?“

„Hodlám jím být. Nebude to snadná práce a pochybuji, že by se našlo mnoho dobrovolníků – ne bezdůvodně. Demerzel na to rozhodně nemá. Za jeho vlády spěje úpadek Říše stále rychleji k naprostému zhroucení.“

„Vy byste mu však dokázal předejít?“

„Ano, doktore Seldone. S vaší pomocí. S pomocí psychohistorie.“

„I Demerzel by snad dokázal zabránit zhroucení s pomocí psychohistorie – pokud by existovala.“

Joranum nevzrušeně odvětil: „Ona existuje. Nepředstírejme, že tomu tak není. Její existence však Demerzelovi není k ničemu dobrá. Psychohistorie je jen nástroj. Potřebuje mozek, který mu bude rozumět, a ruku, která jím bude vládnout.“

„A těmi disponujete vy, pokud tomu správně rozumím?“

„Ano. Znám své přednosti. Toužím po psychohistorii.“

Seldon zavrtěl hlavou. „Můžete po ní toužit, jak je libo. Já ji nemám.“

„Ale máte. O tom se s vámi nebudu dohadovat.“ Joranum se předklonil, jako by chtěl svůj hlas vpašovat do Seldonova ucha, aniž by se musel spoléhat na přenos zvukovými vlnami. „Tvrdíte, že jste vlastenec. Musím Demerzela nahradit, abych zabránil zničení Říše. Samotný průběh tohoto střídání by však mohl Říši beznadějně oslabit, a to si nepřeji. Vy mi však můžete poradit, jak toho dosáhnout hladce, nenápadně, bez škody a utrpení – v zájmu Říše.“

„To nemůžu. Obviňujete mě z vědomostí, jimiž nedisponuji. Rád bych vám pomohl, ale nemám jak.“

Joranum znenadání vstal. „Nyní znáte můj názor a víte, co od vás chci. Přemýšlejte o tom. A myslete na Říši, prosím vás. Možná máte pocit, že Demerzelovi – tomu vykradači milionů planet tvořících lidstvo – dlužíte své přátelství. Buďte opatrný. Vaše počínání může otřást samotnými základy Říše. Žádám vás o pomoc jménem biliard lidí obývajících tuto galaxii. Myslete na Říši.“

Poslední slova pronesl naléhavě působivým polohlasem, který neměl daleko k šepotu. Seldon zjistil, že má co dělat, aby se neroztřásl. „Na Říši budu myslet vždycky,“ odpověděl.

„V tom případě od vás nyní nežádám nic víc. Děkuji, že jste svolil k našemu setkání.“

Seldon se díval, jak se před Joranem a jeho společníkem nehlučně odsunují dveře kabinetu, aby oba muži mohli odkráčet.

Mračil se. Něco mu tady nesedělo – a nebyl si jistý co přesně.

7

Namarti nespouštěl z Jorana tmavé oči, ani když seděli v důkladně odstíněné kanceláři v sektoru Streeling. Nešlo o žádné honosné ústředí; ve Streelingu měli ještě slabou pozici, ale určitě si ji upevní.

Bylo úžasné, jak se jejich hnutí rozrůstalo. Před třemi lety začínali z ničeho, a teď jejich chapadla pronikala – v některých místech samozřejmě hustěji než v jiných – celým Trantorem. Vnější světy byly zatím z větší části nedotčené. Demerzel dělal, co mohl, aby je udržel v klidu, ale to byla jeho chyba. Nebezpečná povstání byla ta zdejší, trantorská. Všude jinde se dala potlačit. Zde bylo možné Demerzela svrhnout. Bylo zvláštní, že mu to nedošlo, ale Joranum vždycky prosazoval teorii, že Demerzelova pověst je přehnaná, že se ukáže být jen prázdnou schránkou, jakmile se mu někdo odváží postavit, a že císař ho bez meškání zničí, pokud získá dojem, že se jeho vlastní bezpečnost ocitla v sázce.

Přinejmenším prozatím se všechny Joranovy předpovědi vyplnily. Zatím se zmýlil jen v podružnostech, jako byla třeba ta nedávná demonstrace na Streelingské univerzitě, kterou překazil ten chlap, Seldon.

Možná proto také Joranum trval na tom, že si s ním promluví. I ukopnutý palec se musí ošetřit. Joranum si rád připadal neomylný a Namarti musel přiznat, že vidina nepřetržité šňůry úspěchů představuje nejspolehlivější způsob zajištění dalších úspěchů do budoucna. Lidé se obvykle snaží předejít pokořující porážce tím, že se přidají k evidentně vítězící straně i v rozporu s vlastním přesvědčením.

Dopadl však rozhovor s tímhle Seldonem dobře, nebo si o něj jen znovu narazili palec? Namartimu se moc nezamlouvalo, že tam musel jít, aby se poníženě omluvil, a neměl pocit, že by to k něčemu bylo.

Teď tu Joranum mlčky seděl, očividně ponořený v myšlenkách, a okusoval si kůžičku na prstu, jako by z ní čerpal nějakou duševní stravu.

„Jojo,“ oslovil ho Namarti tiše. Byl jedním z mála lidí, kteří mohli Jorana oslovovat zdrobnělinou na veřejnosti donekonečna provolávanou davy. Joranum si tímhle způsobem – kromě jiných – získával lásku lůzy, ale v soukromí vyžadoval od jednotlivců úctu s výjimkou nejlepších přátel, kteří se s ním znali od samého počátku.

„Jojo,“ zopakoval.

Joranum zvedl zrak. „Ano, Gado, co je?“ Znělo to trochu otráveně.

„Co uděláme s tímhle Seldonem, Jojo?“

„Co uděláme? Teď zrovna nic. Třeba se k nám přidá.“

„Proč čekat? Můžeme na něj vyvinout nátlak. Zaonačit to na univerzitě a udělat mu ze života peklo.“

„Ne ne. Demerzel nás zatím nechává na pokoji. Ten hlupák si až moc věří. Jenže to poslední, o co bychom stáli, je přimět ho k akci dřív, než budeme zcela připraveni. A těžkopádným výpadem proti Seldonovi bychom to mohli vyvolat. Mám za to, že Demerzel přikládá Seldonovi mimořádný význam.“

„Kvůli té psychohistorii, o které jste spolu mluvili?“

„Přesně tak.“

„Co je to? V životě jsem o tom neslyšel.“

„To málokdo. Jde o matematickou analýzu lidské společnosti, která vposledku umožňuje předpovídat budoucnost.“

Namarti se zamračil a všiml si, jak se jeho tělo maličko odtáhlo od Jorana. Byl to nějaký Joranův vtip? Měl se tomu zasmát? Namarti neuměl na lidech poznat, kdy a čemu se má smát. On sám to nutkání nikdy nepociťoval.

„Předpovídat budoucnost? Jak?“

„Á. Kdybych to věděl, k čemu bych potřeboval Seldona?“

„Já tomu upřímně řečeno nevěřím, Jojo. Jak bys mohl předpovídat budoucnost? Můžeš jen hádat.“

„Já vím, ale když nám Seldon rozehnal tu demonstraci, dal jsem si ho proklepnout. Kompletně. Před osmi lety přiletěl na Trantor, pronesl na sjezdu matematiků přednášku o psychohistorii a pak to celé vyšumělo. Už se o tom nikdo nikdy nezmínil. Dokonce ani Seldon.“

„V tom případě to zní, jako by na tom nic nebylo.“

„Kdepak, právě naopak. Kdyby to pozvolna odeznělo, kdyby se to stalo terčem výsměchu, řekl bych, že na tom nic nebylo. Jenže to náhlé a úplné utnutí znamená, že to celé skončilo někde u ledu. Možná i z toho důvodu nedělá Demerzel nic pro to, aby nás zastavil. Třeba nejedná pod vlivem bláhové nadutosti; třeba mu pomáhá psychohistorie předvídající něco, co Demerzel hodlá v pravý čas využít. Pak bychom ovšem mohli selhat, pokud sami nebudeme mít k dispozici psychohistorii.“

„Seldon tvrdí, že psychohistorie neexistuje.“

„Netvrdil bys na jeho místě totéž?“

„Stejně si myslím, že bychom na něj měli vyvinout nátlak.“

„To by k ničemu nebylo, Gado. Nikdy jsi neslyšel vyprávět o Vennově sekeře?“

„Ne.“

„Slyšel bys, kdybys byl z Nišaje. Je to známá nišajská pohádka. Zkrátka a dobře, Venn byl dřevorubec a měl kouzelnou sekeru, která dokázala jediným úderem porazit každý strom. Měla závratnou cenu, ale Venn se ji nesnažil skrývat ani chránit – a přesto mu ji nikdy neukradli, protože jen on sám ji dokázal zvednout a ohánět se s ní.

No a v tuto chvíli dokáže s psychohistorií zacházet jen Seldon. Kdyby přešel na naši stranu jen proto, že jsme ho k tomu přinutili, nemohli bychom si být jisti jeho loajalitou. Mohl by koneckonců prosazovat kroky, které by působily dojmem, že nám hrají do ruky, ale přitom by byly tak rafinovaně promyšlené, že by nás zakrátko úplně zničily. Ne – musí přejít na naši stranu z vlastní vůle a pracovat pro nás z touhy po našem vítězství.“

„Ale jak dosáhneme toho, aby změnil názor?“

„Ještě je tu Seldonův syn. Raych se tuším jmenuje. Sledovals ho?“

„Nijak zvlášť důkladně.“

„Gado, Gado, takhle ti spousta věcí uniká, když nesleduješ, co se děje. Ten mladík mi naslouchal se srdcem na dlani. Udělal jsem na něj dojem, to bylo vidět. Jestli se v něčem vyznám, tak v tom, jak na koho zapůsobím. Vím, kdy se mi podařilo někoho zviklat, postrčit ho blíž k tomu, aby konvertoval.“

Joranum se usmál. Nebyl to ten rádoby vřelý, podlézavý úsměv, jaký používal při vystupování na veřejnosti. Tentokrát to byl upřímný úsměv – zvláštně chladný a hrozivý.

„Uvidíme, co by se dalo dělat s Raychem,“ pokračoval, „a jestli se přes něj můžeme dostat Seldonovi na kobylku.“

8

Když oba politici odešli, Raych se ohlédl po Harim Seldonovi a přejel si prstem knír. Rád si ho uhlazoval. Někteří muži tady ve streelingském sektoru si nechávali růst knír, ale obvykle šlo o řídkou ohavnost neurčité barvy – a o řídkou ohavnost i v případě těch tmavých. Většina mužů je vůbec nenosila a trpěla s obnaženým horním rtem. Byl to i Seldonův případ, což bylo jen dobře. Při jeho barvě vlasů by výsledkem byla parodie na knír.

Upřeně Seldona pozoroval a čekal, až se vynoří ze zamyšlení, dokud nezjistil, že déle už čekat nedokáže.

„Tati?“

Seldon k němu vzhlédl. „Copak?“ Zněl trochu podrážděně, protože ho to vyrušilo z přemýšlení, usoudil Raych.

„Podle mě jsi ty dva chlapy neměl přijmout.“

„Ale? Proč ne?“

„Ten hubeňour, už ani nevím, jak se jmenuje, byl přece ten, cos mu dělal potíže na hřišti. To se mu určitě nelíbilo.“

„Vždyť se mi omluvil.“

„Nemyslel to vážně. Ale ten jeho parťák, Joranum – ten umí být nebezpečný. Co kdyby měli zbraně?“

„Cože? Tady na univerzitě? V mém kabinetu? To snad ne. Tady nejsme v Billibottonu. A i kdyby si něco zkusili, poradil bych si s nimi oběma naráz. Hravě.“

„No já nevím, tati,“ pronesl Raych pochybovačně. „Už začínáš…“

„Opovaž se to vyslovit, ty nevděčná stvůro,“ zarazil ho Seldon s káravě zdviženým prstem. „Od tebe by to znělo stejně jako od tvé matky, a od ní mi to úplně stačí. Nezačínám stárnout – rozhodně ne tak moc. Navíc jsi u toho byl taky a ve smýkané jsi skoro stejně dobrý jako já.“

Raych nakrčil nos. „Smýkaná by ti byla houby platná.“ (Nedalo se nic dělat. Raych se slyšel a věděl, že ještě osm let poté, co vybředl z dahlijského marastu, pořád sklouzává k dahlijské mluvě, která ho jednoznačně prohlašovala za příslušníka nižší třídy. Navíc byl malého vzrůstu, až si občas připadal zakrslý – ale měl knír a ještě nikdo si na něj nedovolil dvakrát.)

„Co budeš dělat s Joranem?“ zeptal se.

„Zatím nic.“

„Hele, tati, já jsem Jorana párkrát viděl v TrantorVizi. Dokonce jsem si pár jeho projevů nahrál na holopásky. – Všichni o něm mluví, tak jsem chtěl zjistit, co má na srdci. A něco na tom je, abys věděl. Nelíbí se mi a nevěřím mu, ale na tom, co říká, něco je. Chce rovnoprávnost a rovné příležitosti pro všechny sektory – a to přece není žádná sviňárna, ne?“

„Jistěže ne. Každý civilizovaný člověk je téhož názoru.“

„Tak proč to pořád ještě nemáme? Myslí si totéž i císař? A Demerzel?“

„Císař a ministerský předseda mají na starosti celou Říši. Nemohou zaměřit veškeré úsilí jen na Trantor. Joranovi se to mluví o rovnoprávnosti. Nemá žádné povinnosti. Kdyby byl ve vladařském postavení, zjistil by, že jeho úsilí do značné míry rozmělňuje říše tvořená pětadvaceti miliony planet. A nejen to, ještě by ho na každém kroku zpomalovaly samotné sektory. Každý chce co největší rovnoprávnost pro sebe, ale pro ostatní už méně. Pověz mi, Raychi, myslíš si, že Joranum by měl dostat příležitost, aby ukázal, jaký by z něj byl vládce?“

Raych pokrčil rameny. „To nevím. Těžko říct. – Ale kdyby si na tebe něco zkusil, držel bych ho pod krkem dřív, než by se pohnul o dva centimetry.“

„Takže tvá loajalita ke mně je větší než tvá starost o Říši.“

„No jasně. Jsi můj táta.“

Seldon se na Rayche láskyplně zadíval, ale za jeho výrazem se ukrývala mírná nejistota. Jak daleko může sahat Joranův bezmála hypnotický vliv?

9

Hari Seldon se rozvalil v křesle, až pod ním opěradlo povolilo, aby mu umožnilo přejít do polosedu. Ruce měl za hlavou a pohled rozostřený. Dýchal opravdu velmi potichu.

Dors Venabiliová seděla na druhém konci místnosti, prohlížeč měla vypnutý a mikrofilmy vrácené zpátky na místo. Měla za sebou poměrně intenzivní časový úsek, během něhož revidovala své představy o florinském incidentu z rané fáze trantorských dějin, a teď si dopřávala krátkou přestávku, aby mohla nabrat síly a tipovat, na co Seldon asi myslí.

Musela to být psychohistorie. Mapování neprobádaných oblastí této napůl chaotické metody mu nejspíš zabere zbytek života a beztak ji nikdy nedokončí – bude muset ten úkol přenechat jiným (Amarylovi, pokud se mladík studiem psychohistorie nevyčerpá dřív než on), a ta skutečnost mu zlomí srdce.

Zároveň však díky tomu měl proč žít. Díky problému, který ho cele zaměstnává, bude žít déle – a ta myšlenka ji těšila. Věděla, že jednoho dne ho ztratí, a zjišťovala, že ji ta představa skličuje. Zpočátku, když dostala prostý úkol chránit ho kvůli jeho vědomostem, jí to tak nepřipadalo.

Kdy se z toho stala otázka osobní potřeby? Jak to, že vůbec existují tak osobní potřeby? Co to na něm je, že na ni padá tíseň, když ho nemá na očích, i kdyby nakrásně věděla, že je v bezpečí a důrazně vštípené rozkazy, které v sobě má, se tudíž neaktivovaly? Jeho bezpečnost byla tím jediným, oč měla podle rozkazu dbát. Jak se k ní přidružil i onen zbytek?

Kdysi dávno, když ten pocit nabral na zřetelnosti, o tom mluvila s Demerzelem.

Přeměřil si ji vážným pohledem a řekl: „Jsi složitá, Dors, a jednoduché odpovědi neexistují. V mém životě bylo několik osob, v jejichž přítomnosti se mi snáz přemýšlelo a příjemněji reagovalo. Zkoušel jsem poměřovat snadnost mých reakcí v jejich přítomnosti s nesnadností mých reakcí v jejich definitivní nepřítomnosti, abych zjistil, jestli mi to přineslo čistý zisk nebo ztrátu. Ten proces mi ozřejmil jedno. Příjemnost jejich společnosti převažovala nad lítostí vyvolanou jejich odchodem. Vzato kolem a kolem je tedy lepší zažívat to, co nyní zažíváš, než to nezažít.“

Proletělo jí hlavou: Po Harim zůstane jednoho dne prázdnota, ta doba se každým dnem blíží a já na to nesmím myslet.

Ve snaze zaplašit tu myšlenku ho konečně vyrušila. „O čem přemýšlíš, Hari?“

„Cože?“ Seldon s viditelným úsilím zaostřil.

„Předpokládám, že o psychohistorii. Tuším, že jsi skončil v další slepé uličce.“

„No tohle. Na to teď vůbec nemyslím.“ Zničehonic se rozesmál.

„Chceš vědět, o čem přemýšlím? – O vlasech!“

„O vlasech? Čích?“

„Teď zrovna o tvých.“ Něžně se na ni zadíval.

„Co je s nimi? Mám si je obarvit na jiný odstín? Nebo by možná po všech těch letech už měly šedivět.“

„Prosím tě! K čemu by nám byly dobré ještě TVOJE šediny. – Ale vlasy mě přivedly na jiné myšlenky. Třeba k Nišaji.“

„Nišaja? Co je to?“

„Nikdy nebyla součástí předimperiálního Trantorského království, takže mě nepřekvapuje, žes o ní nikdy neslyšela. Jde o jeden malý svět. Izolovaný. Nedůležitý. Přehlížený. To málo o něm vím jen díky tomu, že jsem si informace o něm vyhledal. Jen málokterý z pětadvaceti milionů světů se dokáže natrvalo zapsat do širšího povědomí, ale pochybuji, že bychom našli druhý tak bezvýznamný, jako je Nišaja. Což je velmi významné, abys věděla.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy A zrodí se Nadace.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.