ARGO

TRITON

Isaac Asimov

Na hranicích Nadace

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Přeložil Robert Tschorn.

Copyright © 1982 by the Estate of Isaac Asimov

This translation is published by arrangement with Doubleday,

an imprint of the Knopf Doubleday Publishing Group,

a division of Random House, Inc.

Translation © Robert Tschorn, 2022

Cover © 1983 by Michael Whelan

Cover Design © Lukáš Tuma, 2022

Czech edition © Stanislav Juhaňák – Triton, 2022

ISBN 978-80-7684-080-5 (Juhaňák Stanislav –Triton)

Věnováno Betty Prashkerové, protože nedala jinak, a Lesteru del Reyovi, protože tolik naléhal.

Prolog

První galaktická říše se rozpadala. Hroutila se a slábla už stovky let před pádem, ale plně si to uvědomoval jediný člověk.

Byl to Hari Seldon, poslední velký vědec První říše; to on rozpracoval psychohistorii – nauku o lidském chování zredukovaném do matematických rovnic.

Zatímco chování jednotlivce je nepředvídatelné, reakce davů se podle Seldonových zjištění dají statisticky zpracovat. Čím větší dav, tím lze dosáhnout větší přesnosti. A Seldon nepracoval s ničím menším než s obyvatelstvem milionů obydlených světů celé galaxie.

Seldon z rovnic vyčetl, že ponechána svému osudu Říše padne, a než z jejích trosek povstane Druhá říše, prožije lidstvo třicet tisíc let bídy a utrpení. Kdyby ovšem někdo poupravil stávající podmínky, mezivládí by se zkrátilo na pouhé milénium – na tisíc let.

Kvůli tomu založil dvě kolonie vědců, které nazval „Nadace“. Záměrně je umístil na „opačné konce galaxie“. První Nadace, zaměřená na přírodní vědy, vznikla s velkou slávou všem na očích. Druhá Nadace, svět psychohistoriků a odborníků na „duchovno“, se skrývala pod závojem mlčení.

Trilogie Nadace vypráví příběh prvních čtyř století Mezivládí. První Nadace (známá mezi lidmi jen jako „Nadace“, neboť existence druhé byla téměř pro všechny tajemstvím) začala jako skromná kolonie ztracená v prázdnotě vnější galaktické periferie. Opakovaně čelila krizím, sevřena ze všech stran proměnnými mezilidských vztahů a společenských i hospodářských procesů v galaktickém okolí. Manévrovací prostor měla vždy omezený pouze na jeden postup, a když se tímto směrem vydala, pokaždé se před ní otevřely nové obzory dalšího vývoje. Všechno podle plánu Hariho Seldona, mezitím dávno zvěčnělého.

Díky technologické převaze ovládla První Nadace okolní planety, upadlé do barbarství. Postavila se anarchistickým vojevůdcům, kteří se odtrhli od umírající Říše, a porazila je. Postavila se i zbytku Říše pod vládou posledního silného císaře a porazila ji i jejího posledního silného generála.

Zdálo se, že Seldonův plán probíhá zcela hladce, že nic nezabrání tomu, aby Druhá říše byla založena v pravý čas, a ničivé následky přechodného období budou omezeny na minimum.

Psychohistorie je však statistická věda. Nemůže vyloučit pravděpodobnost, že se něco zvrtne, a něco se také zvrtlo – a ani sám Hari Seldon to nemohl předvídat. Kde se vzal, tu se vzal jeden muž, jistý Mezek. Vládl duševní silou v galaxii nevídanou. Dovedl tvarovat lidské emoce a přetvářet myšlenky tak, že ze svých nejodhodlanějších nepřátel udělal nejoddanější stoupence. Žádná armáda se mu nedokázala, nemohla postavit. První Nadace padla a zdálo se, že Seldonův plán leží v troskách.

Zůstávala tajemná Druhá Nadace, již Mezkův nenadálý příchod zastihl nepřipravenou, ale teď se pomalu chystala na protiútok. V obraně byla její nejsilnější stránkou utajená poloha. Mezek po ní pátral, aby dotáhl dobytí galaxie do konce. Věrní ze zbytků První Nadace ji chtěli žádat o pomoc.

Nenašel ji ani on, ani oni. Mezka zastavila jediná žena, Bayta Darellová, a Druhá Nadace získala dost času, aby přichystala obranu a nadobro Mezka přemohla. Poté se dala do obnovy Seldonova plánu.

O utajení ale Druhá Nadace přišla. První Nadace o ní věděla a nestála o budoucnost, v níž na ni budou dohlížet psychologové. První Nadace byla fyzicky silnější, zatímco Druhá Nadace, slabší, stála před dvěma úkoly: zastavit První Nadaci a zároveň se vrátit do utajení.

To se Druhé Nadaci pod jejím největším Prvním mluvčím Preemem Palverem podařilo. První Nadace dosáhla zdánlivého vítězství nad Druhou a pustila se do dalšího budování galaktického impéria, aniž by tušila, že Druhá Nadace přežila.

Od založení První Nadace uplynulo čtyři sta devadesát osm let. Je na vrcholu sil, ale jeden muž se nenechá ošálit prvním dojmem…

Část první

Radní

1

„Já tomu samozřejmě nevěřím,“ prohlásil Golan Trevize na širokém schodišti k Seldonově síni, z něhož přehlížel sluncem zalité město.

Terminus měl mírné podnebí, na planetě převažovala voda nad souší. Trevize si často říkal, že co na něm začali řídit počasí, je ještě příjemnější, ale o to méně zajímavý.

„Nevěřím ani slovo,“ zopakoval a usmál se. V mladistvé tváři mu zazářily bílé rovné zuby.

Jeho společník a kolega radní, Munn Li Compor, jenž si prostřední jméno zvolil jako protest proti planetární tradici jednoho křestního, rozpačitě zakroutil hlavou. „Čemu nevěříš? Že jsme zachránili město?“

„Ale ne, tomu věřím. Přece jsme ho zachránili, ne? A Seldon řekl, že ho zachráníme, že to bude správné, a věděl to už před pěti sty lety.“

Compor snížil hlas skoro do šepotu. „Hele, přede mnou si takhle klidně mluv, pro mě to jsou prostě řeči, ale jestli se budeš takhle rozkřikovat na veřejnosti, nerad bych byl moc blízko, až tě srazí blesk. Nemůžu vědět, jak přesnou bude mít mušku.“

Trevize se dál usmíval. „Co je na tom špatného, když řeknu, že je město zachráněno? A že se nám to povedlo bez války?“

„Neměli jsme s kým bojovat.“ Compor měl vlasy žluté jako máslo, oči modré jako nebe a nutkání s těmi nemoderními odstíny něco udělat zatím pokaždé odolal.

„Nikdy jsi neslyšel o občanské válce, Compore?“ Trevize byl vysoký, na černých vlasech měl elegantní vlnu a vždy chodil s palci zaháknutými za šerpu z poddajné tkaniny.

„Myslíš občanskou válku o umístění hlavní planety?“

„I tahle rozepře stačila spustit Seldonovu krizi. Zničila Hannisovu politickou kariéru. Při posledních volbách dostala nás dva do Rady a bylo to o chlup…“ Jednou dlaní naznačil pohyb vah tam a zase zpátky.

Zastavil se na schodech, nehledě na další členy vlády, novináře a příslušníky módní společnosti, kterým se podařilo vetřít na Seldonův návrat (přesněji na návrat jeho obrazu).

Všichni šli po schodech dolů, bavili se, smáli, radovali se, jak jde všechno dobře a že s nimi Seldon souhlasí.

Trevize nehybně stál, nechával zástupy plynout. Compor sešel o dva schody níž, ale zastavilo ho neviditelné pouto, které se mezi nimi napjalo. „Ty nejdeš?“

„Není kam spěchat. Schůze Rady nezačne, dokud starostka Brannová nezhodnotí situaci, a znáš její těžkopádný styl. Další nekonečný projev si klidně nechám ujít. Podívej se na město!“

„Vidím. Viděl jsem ho i včera.“

„Ale viděls ho před pěti sty lety, když ho založili?“

„Čtyři sta devadesáti osmi,“ opravil ho automaticky Compor. „Za dva roky se bude slavit půltisíciletí a starostkou bude pořád Brannová, pokud se nestane něco, doufejme, značně nepravděpodobného.“

„Doufejme,“ ucedil Trevize. „Ale jaké to tu bylo tenkrát, když ho založili? Jediné město! Jedno malé město, kde několik lidí sepisovalo dodnes nedokončenou encyklopedii!“

„Vždyť je dávno dokončená.“

„Tím myslíš Galaktickou encyklopedii, kterou máme dnes? To není ta, na které pracovali. Ta naše je v počítači a denně se doplňuje. Podíval ses ale někdy na nedokončený originál?“

„Myslíš v Hardinově muzeu?“

„V Muzeu počátků Salvora Hardina. Plným názvem, prosím, když si tak potrpíš na přesné údaje. Viděl jsi ho?“

„Ne. Měl bych?“

„Ztráta času. Ale zpátky; bylo jich pár, hrstka encyklopedistů, jádro městečka, jediného malého města na planetě prakticky prosté kovů, na oběžné dráze slunce odříznutého od zbytku galaxie, na jejím nejzazším okraji. A po pěti stech letech tu máme rezidenční svět. Celá planeta je jeden veliký park, kovů máme, kolik chceme. Jsme ve středu všeho dění.“

„Ne tak docela,“ mínil Compor. „Pořád obíháme slunce odříznuté od zbytku galaxie. Pořád jsme na samém okraji.“

„Ale ne, to říkáš jen tak, nepřemýšlíš. V té poslední maličké Seldonově krizi šlo právě o tohle. Jsme víc než jen planeta Terminus. Jsme Nadace, a ta natahuje chapadla přes celou galaxii a celé galaxii ze svého hnízda na okraji vládne. Je to možné, protože vůbec izolovaní nejsme, jedině místopisně, ale to nic neznamená.“

„No dobře. Beru.“ Compora to moc nezajímalo a udělal další krok po schodech dolů. Neviditelné pouto se napjalo ještě víc.

Trevize za přítelem napřáhl ruku, jako by ho chtěl vytáhnout zpátky.

„Ty nechápeš, jak je to důležité? Došlo k obrovské změně, ale my si ji nepřipouštíme. V srdci pořád chceme tu starou Nadaci, jeden skromný svět jako za starých časů hrdinů z oceli a vznešených světců, které nám už nikdo nevrátí.“

„Nepřeháněj.“

„Je to tak. Podívej se na Seldonovu síň. Kdysi, v době prvních krizí za Salvora Hardina, tu byl jen Časový trezor, malá posluchárna, kde se zjevoval Seldonův hologram. Tím to haslo. Teď je to kolosální mauzoleum, ale vidíš tady rampu ze silového pole? Skluz? Gravitační výtah? Ne, jenom schody, a my po nich chodíme pěšky, jako asi musel i Hardin. V divných a nepředvídatelných časech se v hrůze obracíme k minulosti.“ Rozmáchle ukázal kolem sebe. „Je tu vidět nějaký kovový stavební prvek? Ani jeden. Nehodilo by se to, protože v časech Salvora Hardina tu nebylo místního kovu, co by se za nehet vešlo, a dovozového jakbysmet. Dokonce jsme sem při stavbě té nádhery dali staré plasty, věkem zrůžovělé, aby návštěvníci z jiných planet mohli vzdychat: ‚U galaxie! To je ale starožitná umělá hmota!‘ Compore, je to šaškárna.“

„Ale Seldon sám tě usvědčil z omylu. Seldonův plán vychází, jak má.“

„No jo, já vím. A každé dítě na Terminu vyrůstá ve víře, že Hari Seldon formuloval nějaký velký Plán, viděl pět set let do budoucnosti a založil Nadaci tak, aby předpověděl některé krize, v těch krizích se zjevil jako hologram a řekl nám nutné minimum, které musíme znát, abychom se protloukli k další krizi. Takhle nás provede tisíciletím dějin, až na troskách té struktury, která se před pěti stoletími rozpadala a dvě stě let zpátky konečně rozsypala, bezpečně vybudujeme Druhou a větší galaktickou říši.“

„Ale proč mi to tu vykládáš, Golane?“

„Protože, jak říkám, je to šaškárna. Všechno je to šaškárna, a jestli na začátku nebyla, tak teď je! Nejsme svými vlastními pány. To ne my se držíme Plánu.“

Compor se na něj zkoumavě podíval. „Neslyším to od tebe poprvé, Golane, ale vždycky jsem si myslel, že mě chceš těmi nesmysly jenom provokovat. Jenže, při galaxii, ty to snad myslíš vážně!“

„Jistěže to myslím vážně!“

„To přece ne. Buď se chceš bavit na můj účet a jdeš na to hodně od lesa, nebo ses zbláznil.“

„Ani jedno,“ řekl Trevize tiše a zahákl si palce za šerpu, jako by již slova nepotřeboval podtrhovat gestikulací. „Připouštím, že jsem o tom už uvažoval, ale to bylo jen tušení. Jenže ta fraška tady dneska dopoledne mi všechno objasnila, a já se to chystám stejně objasnit celé Radě.“

„Ty ses vážně zbláznil!“

„Jak chceš. Pojď se mnou, poslechneš si to.“

Spolu se vydali po schodech dolů. Zbyli tu poslední a jako poslední i sestoupili. A když se Trevize ocitl o krok napřed, Compor neslyšně oslovil jeho záda: „Blázen!“

2

Starostka Harla Brannová zahájila zasedání Vládní rady. Na shromáždění se podívala bez viditelného zájmu, ale přesto nikdo nepochyboval, že přesně ví, kdo je přítomen a kdo se nedostavil.

Šedivé vlasy měla upravené do účesu, který nebyl ani typicky ženský, ani nápadně mužský. Nosila je tak vždycky. Nevynikala krásou, ale tu v její tváři ani nikdo nehledal.

Byla tou nejschopnější správkyní planety. Nikdo ji nemohl obviňovat z nápaditosti a nápadnosti různých Hardinů a Mallowů, jejichž výstřelky oživovaly první dvě století nadačních dějin, ale také ji nikdo nemohl spojovat s pošetilostí dynastie Indburů, kteří Nadaci vládli před příchodem Mezka.

Její projevy nenaplňovaly posluchače nadšením a neměla ani dar dramatického gesta, zato dokázala nenápadně rozhodovat a svého rozhodnutí se držet, dokud byla přesvědčena o jeho správnosti. I bez přispění osobního kouzla dovedla přesvědčit voliče, že ta nenápadná rozhodnutí budou ku prospěchu věci.

Protože podle Seldonovy doktríny je s historickými změnami těžké pohnout (pokud nenastane neočekávaná situace, na což seldonisté navzdory Mezkovu případu rádi zapomínají), Nadace by mohla ponechat sídlo vlády na Terminu za všech okolností. Důležité je ovšem ono „mohla by“. Pět set let starý Seldonův hologram ve svém právě skončeném projevu nevzrušeně určil pravděpodobnost setrvání na Terminu na 87,2 procenta.

To i pro seldonisty znamenalo 12,8 procentní možnost, že došlo k přesunu hlavní planety někam blíže centru nadační Federace, a to se všemi zhoubnými následky, které Seldon nastínil. Že se ona osminová pravděpodobnost nenaplnila, byla nepochybná zásluha starostky Brannové.

Bylo jasné, že to nikdy nedovolí. I v dobách mizivé popularity pevně stála za svým rozhodnutím udržet vládu Nadace na Terminu, kam tradičně patří. Političtí odpůrci posměšně přirovnávali její pevnou bradu k podvěšenému žulovému kvádru (dlužno přiznat, že s jistým úspěchem).

A teď ji podpořil sám Seldon, čímž jí načas propůjčil ohromnou politickou výhodu. O rok dříve se údajně nechala slyšet, že pokud jí Seldonovo zjevení dá za pravdu, bude svou práci považovat za úspěšně skončenou. Odejde na odpočinek a raději dožije jako státník ve výslužbě, než by čelila nejistým výsledkům dalších politických bojů.

Nikdo jí to nevěřil. V politice byla jako doma, víc než málokterý z jejích předchůdců, a když se teď Seldon objevil a zase zmizel, na politickou penzistku vůbec nevypadala.

Mluvila zvučným hlasem s hrdým nadačním přízvukem (bývala velvyslankyní na Mandressu, ale neosvojila si dnes tak moderní říšský dialekt, který používali zastánci rádoby imperiálního stěhování do vnitřních oblastí).

Řekla: „Seldonova krize je za námi a tradice, moudrá tradice nám velí nikomu nic nevyčítat a skutkem ani slovem netrestat ty, kdo stáli na špatné straně. I poctiví lidé věřili, že mají dobrý důvod usilovat o to, co Seldon nechtěl. Nemá smysl ponižovat je tak, aby si zachovali sebeúctu jen popřením Seldonova plánu jako takového. Zároveň podle pevně zakořeněného a chvályhodného zvyku ti, kdo podporovali poraženou stranu, přijmou svoji porážku s úsměvem a bez diskusí. Otázka je jednou provždy vyřešena, a to pro obě strany.“

Odmlčela se, pevným pohledem si změřila tváře přítomných a pokračovala: „Vážení radní, uplynula polovina času, polovina z tisíce let mezi dvěma říšemi. Byla to doba plná obtíží, ale urazili jsme velký kus cesty. Už teď jsme téměř galaktickou říší a venku prakticky nemáme nepřátele, kteří by něco znamenali.

Nebýt Seldonova plánu, trvalo by Mezivládí třicet tisíc let. Po třiceti tisících letech rozkladu by možná ani nezůstalo dost sil na založení nové říše. Mohly zbýt jen izolované a pravděpodobně odumírající světy.

Za to, co dnes máme, vděčíme Harimu Seldonovi, a i nadále se musíme opírat o jeho dávno mrtvého génia. Nebezpečí teď představujeme jen my sami, vážená Rado, a dneškem počínaje nesmí o Plánu nikdo oficiálně zapochybovat. V klidu, ale jasně si řekněme, že odteď nebude Plán nikdo oficiálně zpochybňovat, kritizovat ani zatracovat. Musíme jej bezvýhradně podporovat. Za pět století osvědčil svoji platnost. Je pojistkou všeho lidstva a nikdo si s ním nebude zahrávat. Jsme v tom zajedno?“

V sále zašumělo. Starostka se ani nepotřebovala dívat, kdo s ní souhlasí. Znala všechny členy Rady a věděla, jak který zareaguje. Po jejím drtivém vítězství si nikdo nedovolí nic namítat. Snad napřesrok. Teď ne. A to, co přinese příští rok, bude řešit, až to přijde.

Jedna výjimka se ale vždycky najde.

„Cenzura myšlení, paní starostko?“ zeptal se Golan Trevize. Kráčel uličkou a mluvil hodně nahlas, jako by tím chtěl vyrovnat mlčení ostatních. Neobtěžoval se zaujmout své místo, zastrčené docela vzadu, protože byl v Radě nový.

Brannová ani teď nezvedla hlavu. „A jaký je váš názor, pane radní?“

„Že vláda nesmí omezovat svobodu projevu, že každý občan – a především člen Rady, zvolený právě za tím účelem – má právo vyjadřovat se k aktuálním politickým otázkám, že žádnou politickou otázku nelze oddělovat od Seldonova plánu.“

Brannová si založila ruce a bez výrazu se na něj podívala. „Pane radní, do této rozpravy jste vstoupil proti pravidlům a mimo pořadí. Přesto jsem vás vyzvala, abyste vyslovil svůj názor, a nyní vám odpovím.

V mezích Seldonova plánu nemá svoboda projevu žádná omezení. Jediné hranice vyplývají z nejvlastnější povahy Plánu samotného. Než hologram s konečnou platností rozhodne, lze události interpretovat mnoha způsoby, ale jakmile rozhodnutí padne, v Radě už o něm nelze pochybovat. Stejně tak je nelze zpochybňovat předem, jako bychom říkali: ‚Kdyby Hari Seldon prohlásil to a to, mýlil by se.‘“

„A kdyby někdo přece upřímně pochyboval?“

„Pak by mohl své pochybnosti vyjadřovat, kdyby tak učinil v soukromí a jako soukromá osoba.“

„Omezení svobody projevu, jak je navrhujete, by se tedy týkalo pouze a výhradně představitelů vlády?“

„Přesně. V kontextu federační legislativy to není nic nového. V různých dobách podobné opatření použili starostové ze všech stran politického spektra. Soukromé stanovisko neznamená nic; oficiálně vyjádřený názor má váhu a může být nebezpečný. Nedospěli jsme tak daleko, abychom si teď mohli dovolit riskovat.“

„Mohu podotknout, paní starostko, že jmenovaného principu bylo v minulosti užito výjimečně a vždy jen ve vztahu ke konkrétnímu rozhodnutí Rady? Nikdy se netýkal něčeho tak rozsáhlého a nedefinovatelného jako Seldonův plán.“

„Seldonův plán potřebuje chránit ze všeho nejvíc, protože právě tady mohou mít pochybnosti nejtěžší následky.“

„A nepřipadá vám, paní starostko…“

Trevize se otočil k řadám usazených radních, kteří jako jeden muž tajili dech, zvědaví na výsledek souboje, „…nepřipadá vám, dámy a pánové, že máme všechny důvody k domněnce, že žádný Seldonův plán neexistuje?“

„Dnes jsme ho všichni viděli v chodu,“ pronesla starostka Brannová tím tišeji, čím víc se Trevize rozkřikoval.

„Právě proto, že jsme jej dnes viděli v chodu, dámy a pánové, můžeme soudit, že Seldonův plán v té podobě, v niž jsme naučeni věřit, existovat ani nemůže.“

„Pane radní, mluvíte mimo pořadí, a to vám nebudeme dále trpět.“

„Mám mandát, paní starostko.“

„Právo mandátu vám bylo odebráno.“

„To právo mi vzít nemůžete. Váš návrh na omezení svobody slova nemůže mít jako takový platnost zákona. Rada nehlasovala, paní starostko, a i kdyby to schválila, mohu zpochybnit zákonnost takového postupu.“

„Zbavení mandátu, pane radní, nemá s mým prohlášením o ochraně Seldonova plánu nic společného.“

„A s čím tedy?“

„Jste obviněn z vlastizrady, pane radní. Z ohledu k Radě bych vás raději nedala zatknout v Poradní síni, ale za dveřmi čekají příslušníci Bezpečnosti, kteří vás na odchodu doprovodí do vazby. Žádám vás, abyste odešel v klidu. Podniknete-li nějakou nepředloženost, budeme to považovat za ohrožení Rady a Bezpečnost vstoupí do Síně. Věřím, že něco takového nebude nutné.“

Trevize se zamračil. V sále vládlo naprosté ticho. (Opravdu to všichni čekali – všichni až na mě a na Compora?) Ohlédl se k východu. Ve dveřích nikdo nebyl, ale Trevize nepochyboval, že Brannová neblufuje.

Vztekle vykoktal: „Zastu… zastupuji značnou voličskou základnu, paní starostko.“

„Tu jste nepochybně zklamal.“

„Jaké máte pro to nesmyslné obvinění důkazy?“

„Ty předložíme, až bude třeba, ale můžete si být jistý, že jich máme dost. Nedáváte si příliš pozor na ústa a měl jste si uvědomit, že někdo může být vaším přítelem, a přitom nechce být i vaším komplicem ve zradě.“

Trevize se prudce otočil a podíval se Comporovi do modrých očí. Compor neuhnul pohledem.

Starostka Brannová klidně oslovila shromáždění: „Všichni jste svědky, že se po mých posledních slovech pan radní Trevize podíval na pana radního Compora. Tak půjdete už, pane radní, nebo vás máme vystavit nedůstojnému zatčení na půdě Rady?“

Golan Trevize se otočil a vyšel po schodech zase nahoru. U dveří k němu ze stran přistoupili dva dobře ozbrojení uniformovaní muži.

Harla Brannová se za ním nevzrušeně dívala a tiše šeptala: „Blázen!“

3

Liono Kodell dělal ředitele Bezpečnosti po celou dobu vlády starostky Brannové. S oblibou říkával, že se v práci nepřetrhne, ale jestli je to pravda, to samozřejmě nikdo nevěděl. Nevypadal na lháře, ale to pochopitelně nemuselo nic znamenat.

Působil sympaticky a přátelsky, a v práci se mu to zřejmě hodilo. Byl spíše menšího vzrůstu, nosil hustý knír (na Terminu věc téměř nevídaná) už spíš bílý než šedivý, měl zářivé hnědé oči a na náprsní kapse šedohnědé kombinézy charakteristickou stužku původní barvy.

„Posaďte se, Trevize,“ vyzval zatčeného. „Pokusíme se vyřídit to pokud možno přátelsky.“

„Přátelsky? Se zrádcem?“ Trevize si zahákl oba palce za šerpu a zůstal stát.

„S obžalovaným,“ opravil ho Kodell. „Obvinění ještě nikoho neusvědčuje, i když ho vznese sama starostka. Doufám, že něčeho takového se nikdy nedočkáme. Já mám za úkol vás očistit, pokud to bude v mých silách. Raději bych to dokázal hned teď, dokud se nic moc nestalo – ponechme stranou vaši zraněnou pýchu –, a nenechal věci dojít až k veřejnému procesu. Doufám, že na tom se spolu shodneme.“

Trevize neustoupil. „Nesnažte se mi zavděčit. Vy mi máte znepříjemňovat život, jako bych opravdu byl zrádce. To nejsem a mrzí mě, že vám to tady musím dokazovat. Proč nemusíte dokazovat svoji spolehlivost vy mně?“

„V principu máte pravdu. Ale bohužel je to tak, že já mám na své straně moc a vy ne. Díky tomu mám právo klást otázky, na rozdíl od vás. Kdyby mimochodem padl stín podezření z vlastizrady na mě, zřejmě by mé místo záhy zaujal někdo jiný. Doufám, že by se ke mně při výslechu nechovali o nic hůř, než se chystám chovat já k vám.“

„A to je jak?“

„Jako k příteli a sobě rovnému, pokud se tak budete chovat i vy ke mně.“

„Mám vás pozvat na panáka?“ ucedil uštěpačně Trevize.

„Možná později, ale teď se, prosím, posaďte. Žádám vás jako přítel.“ Trevize si po chvilce váhání sedl. Vzdor pro něj ztratil smysl. „Co teď?“

„Teď mi laskavě slibte, že na mé otázky budete odpovídat pravdivě, úplně a nevyhýbavě.“

„A když ne? Čím mi pohrozíte? Psychickou sondou?“

„To bych nerad.“

„To jsme dva. Radnímu sondu nedáte. Žádnou vlastizradu by neprokázala, a až budu osvobozen, politicky bych vás zlikvidoval; možná i starostku. Za to by mi ta sonda snad i stála.“

Kodell se zamračil a maličko zavrtěl hlavou. „Ne, ne, to ne. Riziko poškození mozku je příliš velké. Někdy se hojí jen pomalu a vás by to stálo moc času. Rozhodně ne. Víte, když se sonda použije v hněvu…“

„Vyhrožujete mi?“

„Jen konstatuji fakta, Trevize. Aby mezi námi nedošlo k nedorozumění: když nebudu mít jinou možnost, sáhnu k sondě, a i kdybyste byl nakrásně nevinný, k nikomu se neodvoláte.“

„Co chcete vědět?“

Kodell stiskl spínač na stole před sebou. „Moje otázky i vaše odpovědi se budou nahrávat, obraz i zvuk. Nechci od vás žádná nevyžádaná prohlášení ani vytáčky. Teď ne. Jistě to chápete.“

„Chápu, že si budete nahrávat jen to, co budete chtít,“ řekl Trevize pohrdavě.

„Máte pravdu, ale zase mi nerozumějte špatně. Nezkreslím nic z toho, co řeknete. Buď to použiji, nebo ne, to je všechno. Dozvíte se včas, co nepoužiji, a nebudete tak mrhat svým ani mým časem.“

„To se uvidí.“

„Máme důvod domnívat se, pane radní…“ formální oslovení dalo jasně najevo, že Kodell nahrává, „…že jste otevřeně a opakovaně vyjádřil nedůvěru v existenci Seldonova plánu.“

Trevize pomalu pronesl: „Řekl jsem to otevřeně a opakovaně, tak co ještě potřebujete?“

„Neztrácejme čas slovíčkařením, pane radní. Vy víte, že od vás chci otevřené přiznání s vaším hlasovým otiskem tak, aby bylo patrné, že nad sebou máte plnou vládu.“

„Protože, předpokládám, každá hypnóza navozená léky nebo jinak by změnila hlasový otisk?“

„Velice zřetelně.“

„A vy moc chcete ukázat, že jste při výslechu člena Rady nepoužil žádné nezákonné postupy? To vám nevyčítám.“

„Jsem rád, že mi nic nevyčítáte, pane radní. V tom případě můžeme pokračovat. Otevřeně a opakovaně jste prohlásil, že nevěříte v existenci Seldonova plánu. Přiznáváte to?“

Trevize pečlivě volil slova. „Nevěřím, že to, čemu říkáme Seldonův plán, má ten význam, jaký tomu obvykle přikládáme.“

„Vyjadřujete se mlhavě. Mohl byste to rozvést?“

„Jsem přesvědčen, že obvyklá představa, podle níž Hari Seldon před pěti sty lety za pomoci matematické psychohistorie předpověděl do všech podrobností běh lidských dějin a podle níž se my v mezích maximální pravděpodobnosti držíme navržené cesty od První galaktické říše ke Druhé, je naivní. Něco takového není možné.“

„Takže podle vašeho názoru žádný Hari Seldon neexistoval?“

„To vůbec ne. Jistěže existoval.“

„Tak tedy nerozvinul psychohistorickou vědu?“

„Ne, nic takového přece neříkám. Podívejte se, pane řediteli, kdybych dostal možnost, vyložil bych to v Radě, a teď to vyložím vám. Řeknu vám pravdu tak jednoduchou…“

Ředitel Bezpečnosti tiše a nijak nenápadně vypnul záznam. Trevize se zamračil. „Proč jste to udělal?“

„Plýtváte mým časem, pane radní. Nežádal jsem vás o projevy.“

„Ale žádáte mě, abych vyložil své názory, ne?“

„To rozhodně ne. Žádám vás, abyste odpovídal na otázky: jednoduše, přímo a jasně. Odpovídejte a neříkejte nic, na co se nezeptám. Opravdu tu nemusíme být dlouho.“

„Takže ze mě hodláte vyloudit odpovědi, které podpoří oficiální verzi toho, co jsem údajně provedl.“

„Žádáme od vás jen pravdivé odpovědi a ujišťuji vás, že je nebudeme nijak překrucovat. Prosím, zkusme to ještě jednou. Mluvili jsme o Harim Seldonovi.“ Záznam už zase běžel a Kodell trpělivě opakoval: „Tedy nerozvinul psychohistorickou vědu?“

„Jistěže rozvinul vědu, které říkáme psychohistorie,“ rozhodil Trevize rukama. Už se ani nesnažil skrývat netrpělivost.

„A tu byste definoval jak?“

„Do galaxie! Obvykle se definuje jako odvětví matematiky, které se zabývá obecnými reakcemi velkých lidských skupin na dané stimuly za daných podmínek. Jinými slovy má předvídat společenské a dějinné změny.“

„Řekl jste ‚má‘. Zpochybňujete to z pohledu matematika?“

„Ne. Nejsem psychohistorik. To není žádný člen vlády Nadace, žádný občan Terminu ani…“

Kodell zvedl ruku. „Pane radní, prosím,“ řekl tiše a Trevize umlkl. Kodell pokračoval: „Máte nějaký důvod domnívat se, že Hari Seldon neprovedl nezbytnou analýzu, v níž s maximální možnou účinností spojil nejvyšší pravděpodobnost a nejkratší dobu potřebnou k přechodu od První k Druhé říši prostřednictvím Nadace?“

„Já tam nebyl,“ ušklíbl se Trevize. „Jak to mám vědět?“

„Můžete vědět, že tomu tak nebylo?“

„Ne.“

„Popíráte snad, že holografický obraz Hariho Seldona, jak se v posledních pěti stoletích zjevoval v každé krizi, je skutečným záznamem Hariho Seldona, pořízeným v posledním roce jeho života, krátce před založením Nadace?“

„To asi popřu těžko.“

„‚Asi.‘ Neřekl byste, že je to podvod, podvrh vytvořený nějakým pachatelem za určitým účelem?“

Trevize si povzdychl. „Ne, to neříkám.“

„Jste připraven tvrdit, že se zprávami od Hariho Seldona někdo manipuluje?“

„Ne. Nemám důvod domnívat se, že by byl takový zásah možný nebo komukoli prospěšný.“

„Aha. Poslednímu zjevení Seldonova obrazu jste byl osobně přítomen. Dospěl jste k závěru, že jeho analýza současné situace, připravená před pěti sty lety, neodpovídá poměrně přesně současné situaci?“

„Naopak,“ ožil Trevize, „odpovídala jí velice přesně.“

Kodell si jeho nálady nevšímal. „A přesto, pane radní, i po Seldonově zjevení tvrdíte, že Seldonův plán neexistuje.“

„Jistěže. Tvrdím, že neexistuje právě proto, že analýza odpovídala tak přesně…“

Kodell vypnul záznam a zakroutil hlavou. „Pane radní, já kvůli vám budu muset mazat. Já se zeptám, jestli si stojíte za svým tvrzením, a vy mi začnete předkládat důvody. Zopakuji tedy otázku:

A přesto, pane radní, i po Seldonově zjevení tvrdíte, že Seldonův plán neexistuje?“

„Jak to víte? Po zjevení ten donašeč Compor neměl čas s nikým mluvit.“

„Řekněme, že jsme to uhodli, pane radní. A také řekněme, že jste už odpověděl: ‚Jistěže.‘ Když to řeknete ještě jednou a nebudete to zase rozvádět, stačí nám to.“

„Jistěže,“ řekl Trevize ironicky.

„Výborně. Vyberu si to ‚jistěže‘, které bude znít přirozeněji. Děkuji vám, pane radní,“ a Kodell zase vypnul záznam.

„To je všechno?“

„Víc toho nepotřebuji.“

„Jak vidím, potřebujete sled otázek a odpovědí, které můžete přehrát Terminu a celé Federaci, aby všichni viděli, že bez výhrad přijímám legendu o Seldonově plánu. Kdybych pak chtěl cokoli z toho popírat, budu vypadat jako donkichot nebo rovnou jako blázen.“

„Nebo jako vlastizrádce, alespoň v očích rozvášněného davu, pro který je Seldonův plán základem bezpečnosti Nadace. Snad s tím ani nebudu muset jít na veřejnost, pane radní, když dospějeme k nějaké dohodě, ale nebude-li zbytí, zařídíme, aby Federace záznam slyšela.“

„To jste tak nerozumný, pane řediteli,“ zamračil se Trevize, „že vás vůbec nezajímá, co k tomu opravdu chci říct?“

„Jako soukromou osobu mě to zajímá velmi, a pokud k tomu dozraje čas, vyslechnu si vás se zájmem a jistou nutnou dávkou nedůvěry. Jako ředitel Bezpečnosti ale prozatím mám přesně to, co potřebuji.“

„Uvědomujete si snad, že tohle vám ani starostce nijak neprospěje?“

„To si kupodivu nemyslím. Můžete jít. Samozřejmě pod dohledem.“

„Kam mě odvedou?“

Kodell se jen usmál. „Sbohem, pane radní. Spolupráce s vámi nebyla dokonalá, ale očekávat něco jiného by nebylo realistické.“

Podal mu ruku.

Trevize vstal, ruku nestiskl. Uhladil si nakrčenou šerpu a řekl: „Jen odsouváte nevyhnutelné. Se svými názory nejsem sám, a pokud jsem sám dnes, brzy mě budou následovat další. Když mě uvězníte nebo necháte zabít, vzbudíte zájem a jen to urychlíte. Nakonec pravda zvítězí, a já s ní.“

Kodell stáhl ruku a pomalu zakroutil hlavou. „Trevize, vy jste opravdu blázen.“

4

Z pokoje na ředitelství Bezpečnosti, pravda přepychového, jak musel uznat i Trevize, ho dva strážní odvedli až o půlnoci. Přepychového, ale zamčeného. Vězení jako vězení.

Trevize měl čtyři hodiny na přemýšlení, co a jak měl udělat; po většinu času neklidně přecházel ode zdi ke zdi.

Proč důvěřoval Comporovi?

Proč ne? Vypadal, že s ním ve všem souhlasí. Ne, to ne. Vypadal ochotný nechat se přesvědčit. Ne, ani to ne. Vypadal tak hloupý a poddajný, tak neschopný utvořit si vlastní názor, že ho Trevize rád využil jako vlastní ozvučnici. Compor mu pomohl vylepšit a doladit vlastní nápady. Byl užitečný a Trevize mu důvěřoval jen proto, že se mu to právě hodilo.

Teď ale nemělo smysl rozebírat, jestli měl Compora včas prohlédnout. Měl se držet prosté zásady: Nikomu nevěř.

Ale dá se žít bez důvěry? Asi to jinak nejde.

A koho by napadlo, že Brannová bude mít tu drzost nechat odvést člena Rady přímo ze zasedání – a že kolegovi žádný radní nepomůže? Ačkoli s Trevizem z duše nesouhlasili, ačkoli by za starostčinu pravdu dali třeba ruku do ohně, stejně se měli už z principu postavit takovému porušení svých výsad. Brannové se přezdívalo Bronzová lady, a rozhodně byla tvrdá jako socha…

Pokud už i ji nedostala Druhá… Ne! Tímhle směrem číhá paranoia. A přesto…

Jeho myšlenky po špičkách bloudily v kruhu a nevymanily se z něj ani ve chvíli, kdy si pro něj přišly stráže.

„Půjdete s námi, pane radní,“ řekl vážně a bez výrazu ten důležitější. Podle výložek byl poručík. Na pravé tváři měl jizvičku a vypadal unaveně, jako by svou práci dělal moc dlouho a nic v ní nedokázal. U vojáka, jehož národ přes sto let neválčil, se to dalo čekat.

Trevize se nezalekl. „Vaše jméno, poručíku?“

„Poručík Evander Sopellor, pane radní.“

„Jistě si uvědomujete, že porušujete zákon, pane poručíku. Radního zatknout nesmíte.“

„Máme přímé rozkazy, pane.“

„Na tom nezáleží. Nikdo vám nesmí nařídit zatknout člena Rady. Musíte si uvědomit, že vás za to čeká polní soud.“

„My vás ale nezatýkáme, pane radní.“

„Takže s vámi nikam nemusím, je to tak?“

„Podle pokynů vás máme dovést domů.“

„Já trefím.“

„A cestou vás chránit.“

„Před čím? Nebo před kým?“

„Před davem, který by se mohl shromáždit.“

„O půlnoci?“

„Proto jsme čekali do půlnoci, pane. Ve vlastním zájmu teď půjdete s námi. Mohu dodat, ne že bych vám vyhrožoval, ale jen pro vaši informaci, že jsme v krajním případě oprávněni použít sílu.“

Trevize si už všiml, že mají neuronové biče. Vstal a doufal, že důstojně.

„Tak mě doprovoďte domů. Nebo teď zjistím, že mě vedete do vězení?“

„Nemáme pokyny vám lhát, pane,“ řekl poručík stejně hrdě. Trevize si uvědomil, že voják je profesionál, který by i lhaní potřeboval dostat rozkazem, a že i v takovém případě by ho výraz tváře a tón hlasu prozradily.

„Omlouvám se, pane poručíku. Nechtěl jsem naznačit, že pochybuji o vašem slově.“

Venku na ně čekal pozemní automobil. Ulice byla liduprázdná, nikde ani noha, natož dav, ale poručík nelhal. Neřekl, že venku čeká nebo se schází srocení lidu. Mluvil o davu, „který by se mohl shromáždit“. Řekl „mohl“.

Poručík dával pozor, aby byl Trevize stále mezi ním a autem. Nedal mu možnost utéct. Do auta nastoupil hned po něm a posadil se k němu na zadní sedadlo.

Automobil se rozjel.

„Až budu doma,“ začal Trevize, „předpokládám, že budu moci dělat, co budu chtít, například odejít.“

„Nemáme rozkazy vám v čemkoli bránit, pane radní, dokud vás ovšem budeme schopni chránit.“

„A co to přesně znamená v našem případě?“

„Mám vám říci, že jakmile dojedete do místa bydliště, nebude vám dovoleno opustit je. Ulice pro vás nejsou bezpečné a já jsem za vaše bezpečí zodpovědný.“

„Takže mám domácí vězení.“

„Nejsem právník, pane radní. Nevím, co to znamená.“

Poručík se díval přímo před sebe, ale loktem se dotýkal svěřencova boku. Trevize nemohl udělat nejmenší pohyb, aby o tom voják nevěděl.

Auto zastavilo před Trevizeho domkem na předměstí Flexner. Právě teď bydlel sám – Flavellu už unavoval neuspořádaný režim člena Rady –, tak nepředpokládal, že na něj doma někdo čeká.

„Už můžu vystoupit?“ zeptal se eskorty.

„Já vystoupím první, pane radní. Dovedeme vás dovnitř.“

„V zájmu mého bezpečí?“

„Ano, pane.“

Za dveřmi čekala dvojice stráží. Noční světýlko bylo rozsvícené, ale okna zneprůhlednili a zvenku stráž nebylo vidět.

V první chvíli ho ten vpád pobouřil, ale pak nad tím v duchu mávl rukou. Když ho nedokázala ochránit ani sama Rada přímo v Poradní síni, těžko může považovat svůj dům za svůj hrad.

„Kolik vašich lidí tady mám?“ zeptal se Trevize. „Aspoň pluk?“

„Ne, pane radní,“ odpověděl mu klidný a tvrdý hlas. „Kromě těch, které jste viděl, jsem tu jen já a čekám tady na vás už dost dlouho.“

Ve dveřích do obývacího pokoje stála Harla Brannová, starostka Terminu. „Nejvyšší čas, abychom si spolu my dva promluvili, nemyslíte?“

Trevize vytřeštil oči. „A to divadýlko mělo…“

Brannová ho ale tiše a pevně přerušila. „Mlčte, pane radní. A vy čtyři jděte ven. Ven! Tady se nic nestane.“

Čtyři strážní zasalutovali a udělali čelem vzad. Trevize s Brannovou osaměl.

Část druhá

Starostka

1

Brannová čekala hodinu, zabraná do unavených myšlenek. Technicky vzato se provinila vloupáním. V rozporu s ústavou navíc sáhla na práva člena Rady. Podle přísných zákonů, které omezovaly pravomoci starosty už od časů Indbura III. a Mezka, skoro dvě stě let, ji v tomto případě nechránila imunita.

Dnes si ale mohla dvacet čtyři hodin dovolit cokoli. To není dlouhá doba. Netrpělivě si poposedla.

První dvě století byla zlatým věkem Nadace, časem hrdinů – přinejmenším při zpětném pohledu, pokud ne pro ty ubožáky, kteří v těch nejistých dobách žili. Největší hrdinové byli Salvor Hardin a Hober Mallow, zbožštění natolik, že se téměř vyrovnali nedostižnému Harimu Seldonovi. Na těch třech jako na trojnožce spočívala moderní mytologie Nadace, ba i její dějiny.

Jenže v těch časech byla Nadace jediný maličký svět vyzbrojený jen chatrnou nadvládou nad Čtyřmi královstvími a mlhavou představou o rozsahu ochrany, kterou jí Seldonův plán poskytuje i proti zbytkům vševládné galaktické Říše.

A čím byla Nadace silnější jako politická a obchodní mocnost, tím menší se zdáli její vládcové a bojovníci. Lathan Devers upadl téměř v zapomnění. Pokud si na něj někdo vzpomněl, pak na jeho tragickou smrt v dolech nucených prací a ne na zbytečný, ale úspěšný boj s Belem Riosem.

Pokud šlo o Riose, nejvznešenějšího z nepřátel Nadace, i on skončil zapomenut ve stínu Mezka, který jediný prolomil Seldonův plán, porazil Nadaci a ovládl ji. On jediný byl Velkým nepřítelem, z velkých tím posledním.

Málokdy se připomínalo, že Mezka vlastně porazila pouhá žena, Bayta Darellová, a že jí s tím nikdo nepomáhal, dokonce ani Seldonův plán. Také se pozapomnělo, že její syn a vnučka, Toran a Arkádie Darellovi, porazili Druhou Nadaci, takže vláda zůstala jediné Nadaci, té První.

Na těchto moderních vítězích už nebylo nic heroického. Doba narostla do takových rozměrů, že se hrdinové museli smrsknout do lidských měřítek. Bayta Darellová se v životopise, který o ní napsala její vnučka, změnila z vítězné heroiny v romantickou hrdinku.

A od té doby se žádný hrdina neobjevil, ba ani legendární milovník. Naposledy Nadaci zachvátila kalganská válka, a ani ta neměla velký význam. Téměř dvě století relativního míru! Sto dvacet let bez jediné přestřelky.

Byl to dobrý mír, to uznala i Brannová, výnosný mír. Nadace nezaložila Druhou galaktickou říši, podle Seldonova plánu byla teprve v půli cesty, ale jako Federace měla ekonomicky v hrsti třetinu politických jednotek v galaxii, a kde nevládla, měla vliv. Jen málokde nevzbudila úctu slova: „Jsem občan Nadace.“ Na milionech obydlených světů nebylo důležitější funkce než starosta Terminu.

Titul se nezměnil. Před pěti sty lety označoval představitele jediného malého a téměř nepovšimnutého města na samém okraji civilizace, ale nikoho ani nenapadlo měnit ho nebo mu jakkoli dodávat lesku. Vážností se mu vyrovnal snad jen skoro zapomenutý titul Jeho císařské Veličenstvo.

S výjimkou samotného Terminu, kde byla starostova moc promyšleně omezena. Vzpomínka na Indbury zůstávala živá. Tyranii by jim lidé zapomenout dokázali, ale porážku od Mezka nikdy.

A ten titul teď nosila Harla Brannová, nejsilnější vládkyně od Mezkovy smrti (to dobře věděla) a teprve pátá žena ve funkci. Až dnes mohla svoji moc použít otevřeně.

Bojovala za svůj výklad toho, co je správné a co bude dál, proti zarputilému odporu milovníků galaktického centra a aury imperiální moci, a z boje vyšla vítězně.

Ještě ne, říkala. Je brzy! Skočte do centra galaxie moc brzy a prohrajete. A Seldon se zjevil a podpořil ji jazykem téměř stejným, jakým argumentovala ona.

Nějakou dobu byla v očích celé Nadace stejně moudrá jako Seldon sám. Věděla ale, že na to její občané až příliš snadno zapomenou.

A ten mladíček si dovolí napadnout ji v nejslavnější den. A dovolí si mít pravdu!

V tom tkvělo nebezpečí. Má pravdu! A tou svojí pravdou může zničit celou Nadaci!

Teď seděl naproti ní, o samotě.

Smutně pronesla: „To jste za mnou nemohl přijít soukromě? Musel jste se rozkřikovat na celou Radu, protože jste mě chtěl zesměšnit? Co jste to provedl, vy kluku natvrdlá?“

2

Trevize cítil, jak rudne, a snažil se ovládnout vztek. Starostka je starší paní, táhne jí na třiašedesát. Nechtělo se mu křičet na osobu téměř dvakrát starší.

Kromě toho byla Brannová zkušená politická harcovnice a věděla, že vyvede-li hned na začátku protivníka z rovnováhy, má napůl vyhráno. Taková taktika ale funguje jen před publikem, tady ho neměla před kým ponížit. Byli sami.

Nechal tedy její slova bez odpovědi a pokusil se ji zhodnotit bez emocí. Viděl starou ženu v bezpohlavním oblečení, které se nosilo už po dvě generace. Neslušelo jí. Starostka, vůdkyně galaxie, pokud může mít galaxie vůdce, byla prostě nehezká stařena, kterou by si mohl člověk snadno splést s mužem, kdyby jen nosila ocelově šedé vlasy mužně rozpuštěné a ne svázané do drdolu.

Trevize se mile usmál. Jeho stará protivnice sice toho „kluka“ myslela jako urážku, jenže kluk měl na své straně mládí a krásu – a byl si toho dobře vědom.

„Máte pravdu. Je mi dvaatřicet, takže jsem vlastně ještě kluk. A jako člen Rady jsem natvrdlý z titulu své funkce. Tomu prvnímu se nevyhnu. To druhé mi může být jen líto.“

„Víte, co jste provedl? Nesnažte se být vtipný a už si sedněte. Zapněte mozkové závity, jestli toho jste schopen, a rozumně mi odpovězte.“

„Vím, co jsem provedl. Řekl jsem pravdu, jak jsem ji viděl.“

„A zrovna dnes se s ní vytasíte proti mně? Zrovna dnes, kdy mám takovou moc, že vás můžu dát zatknout rovnou v Radě a nikdo ani nepípne?“

„Rada se vzpamatuje a začne protestovat. Třeba protestuje už teď. A bude mi naslouchat tím spíš, že mě takhle utlačujete.“

„Nikdo vás poslouchat nebude. Kdybych si myslela, že v tom řečnění budete pokračovat, nadále bych s vámi zacházela jako s vlastizrádcem, a to podle zákona.“

„Takže bych byl souzen. U soudu bych mluvil.“

„Na to se nespoléhejte. Ve stavu ohrožení má starosta velice rozsáhlé pravomoci, jen je málokdy použije.“

„Z jakého důvodu byste vyhlásila stav ohrožení?“

„Něco bych si vymyslela. Ještě dovedu být vynalézavá a politického rizika se nebojím. Nezkoušejte mě, mladý muži. Buď se tady dohodneme, nebo už nepoznáte svobodu. Dožijete ve vězení, věřte mi.“

Dívali se jeden druhému do očí, Brannová v šedých šatech, Trevize v hnědých mnoha odstínů.

„Jak se chcete dohodnout?“ zeptal se Trevize.

„Vida, jste zvědavý. Tak se mi to líbí. V tom případě spolu můžeme začít mluvit a přestat se hádat. Jaké je vaše stanovisko?“

„To znáte moc dobře. Pan radní Compor vám ho donesl, nebo ne?“

„Chci ho slyšet z vašich úst, ve světle právě překonané Seldonovy krize.“

„Jak chcete, paní starostko!“ (Málem mu uklouzlo: „Vy babo!“) „Seldonův hologram měl úplnou pravdu, všechno trefil daleko přesněji, než je po pěti stoletích možné. Mám dojem, že se zjevil poosmé. Několikrát mluvil do prázdna. Přinejmenším jednou, za Indbura Třetího, byl jeho projev v naprostém rozporu se skutečností, ale tehdy za to mohl Mezek, ne? Jenže při kterém z ostatních zjevení byl tak přesný jako teď?“ Trevize se spokojeně pousmál. „Podle našich historických nahrávek, paní starostko, se Seldonovi nikdy nepodařilo situaci popsat tak dokonale a do všech detailů.“

„Domníváte se tedy, že Seldonův hologram je podvržený, Seldonova zjevení vyrobili současníci, například já, a roli Hariho Seldona sehrál nějaký herec?“

„To nevylučuji, paní starostko, ale myslel jsem na něco jiného. Pravda je daleko strašnější. Věřím, že se nám zjevuje Seldonův obraz a jeho popis naší současnosti je opravdu nahraný už pět set let. Řekl jsem to i tomu vašemu člověku, Kodellovi, jenže na jeho záznamu to bude vypadat, že podporuji pověry běžné mezi nemyslícími občany.“

„Ano. Tu nahrávku v případě potřeby použijeme, ať Nadace vidí, že jste nikdy nestál proti nám.“

Trevize rozhodil rukama. „Ale já jsem proti vám. Seldonův plán, jak v něj věříme, neexistuje, a to už dobrých dvě stě let. Přišel jsem na to už před několika lety, ale jistotu jsem získal až dnes v Časovém trezoru.“

„Protože byl Seldon příliš přesný?“

„Samozřejmě. Nesmějte se. To je konečný důkaz.“

„Jak vidíte, ani se neusmívám. Pokračujte.“

„Jak mohl být tak přesný? Před dvěma stoletími se v analýze naší současnosti pletl na celé čáře. Od založení Nadace uplynulo tři sta let, a on byl úplně vedle. Naprosto!“

„To jste před chvílí sám vysvětlil, pane radní. Mohl za to Mezek. Mezek byl mutant nevídaných mentálních schopností a Plán s ním prostě nemohl počítat.“

„Ale on se přesto objevil. Vykolejil Seldonův plán. Mezek nevládl dlouho a nezanechal dědice. Nadace získala zpátky nezávislost i nadvládu, ale jak se mohl Seldonův plán tak hladce vrátit do starých kolejí, když byl převrácený vzhůru nohama?“

Brannová se zakabonila a pevně sepjala vrásčité ruce. „I to přece víte. Byli jsme jednou ze dvou Nadací. Četl jste to v dějepise.“

„Četl jsem Arkádiin životopis její babičky, to je koneckonců povinná četba, a četl jsem i její romány. Četl jsem oficiální verzi dějin za Mezka a po Mezkovi. Mohu si dovolit je zpochybnit?“

„V jakém smyslu?“

„Oficiálně jsme my, První Nadace, měli uchovávat a rozvíjet poznatky přírodních věd, a to zcela otevřeně, přesně v intencích Seldonova plánu, ať jsme si to uvědomovali, nebo ne. Souběžně ovšem pracovala Druhá Nadace, která měla uchovávat a rozvíjet psychologické vědy včetně psychohistorie, a nám měla být její existence utajena. Druhá Nadace udržovala Plán a postrkovala galaktické dějiny, kdykoli se od něj odchýlily.“

„Odpověděl jste si sám. Bayta Darellová porazila Mezka, snad z vnuknutí Druhé Nadace, i když její vnučka tvrdí, že to tak nebylo. Byla to ale nepochybně Druhá Nadace, kdo vyvinul veškeré úsilí, aby se galaktické dějiny po Mezkově smrti vrátily do kolejí Plánu, a je zcela zřejmé, že se jí to podařilo. Tak co to tady pro galaxii melete, pane radní?“

„Paní starostko, z podání Arkádie Darellové jasně vyplývá, že Druhá Nadace při té nápravě galaktických dějin úplně narušila Seldonův záměr, protože vyšla z utajení. My, tedy První Nadace, jsme si uvědomili, že máme dvojče, a nedokázali jsme se smířit s vědomím, že nás ten zrcadlový odraz řídí. Proto jsme se snažili Druhou Nadaci najít a zničit.“

Brannová přikývla. „A podle Arkádie Darellové se nám to podařilo, jenže až poté, co Druhá Nadace po Mezkově smrti sjednotila galaktické dějiny s Plánem. A Plánu se galaxie drží dodnes.“

„Vy tomu věříte? Druhá Nadace byla údajně nalezena a její příslušníci vyřízeni. To bylo roku tři sta sedmdesát osm éry Nadace, před sto dvaceti lety. Po pět generací už údajně fungujeme bez Druhé Nadace, a přece se držíme Plánu tak přesně, že Seldonův obraz mluvil skoro stejnými slovy jako vy.“

„To může také znamenat, že jsem bystře nahlédla důležitost dějinných změn.“

„Nezlobte se na mě. Nechci zpochybňovat váš bystrý náhled, ale podle mého představuje jednodušší vysvětlení Druhá Nadace. Dodnes nám vládne. Řídí nás. A proto jsme se vrátili do kolejí Seldonova plánu.“

3

Pokud starostku Trevizeho prohlášení zaskočilo, nedala to na sobě znát.

Bylo po první hodině ranní a ona už to moc chtěla mít za sebou, ale pospíchat nemohla. Potřebovala mladíka povodit a nenechat ho přetrhnout vlasec. Nechtěla ho jen tak zahodit, když jí mohl být ještě užitečný.

„Opravdu?“ pobídla ho. „Podle vás tedy Arkádie o kalganské válce a zničení Druhé Nadace nenapsala pravdu? Vymyslela si to? Byla to hra? Lež?“

Trevize pokrčil rameny. „Ne nutně. O to tady nejde. Arkádie mohla psát podle svého nejlepšího vědomí. Co když se všechno odehrálo přesně tak, jak to Arkádie popsala; našlo se hnízdo příslušníků Druhé Nadace a bylo zničeno. Jak ale můžeme vědět, že jsme je vyřídili všechny? Druhá Nadace pracovala s celou galaxií. Nemanipulovala jen s dějinami Terminu nebo Nadace. Byla zodpovědná za víc než za naši hlavní planetu nebo za Federaci. Její příslušníci jistě působili i tisíce parseků daleko. Můžeme předpokládat, že jsme je dostali všechny?

A pokud ne, můžeme říkat, že jsme vyhráli? Mohl to ve své době říkat Mezek? Dobyl Terminus a s ním všechny planety, které Federace ovládala, ale nezávislé kupecké světy mu dál vzdorovaly. Dobyl i je, ale unikli mu tři uprchlíci: Ebling Mis, Bayta Darellová a její manžel. Oba muže ovládl, ale Baytě ponechal svobodu. Měl k tomu citové důvody, pokud máme věřit Arkádiinu romantickému podání. A to stačilo. Podle Arkádie si jen jedna osoba, Bayta, mohla dělat, co chtěla, a kvůli ní Mezek nenašel Druhou Nadaci a byl poražen.

Jedinou osobu neovládl, a všechno ztratil! Tak důležitý je jednotlivec, i když legendy opředené kolem Seldonova plánu tvrdí, že jedinec neznamená nic a všechno určuje dav.

A jestli jsme nenechali naživu jen jednoho příslušníka Druhé Nadace, ale několik, což je nanejvýš pravděpodobné, co pak? Nemohli se dát zase dohromady, získat zpátky ztracenou moc, vrátit se k práci, nabrat a vyškolit nové členy, znovu z nás udělat své pěšce?“

„Vy tomu věříte?“ zeptala se vážně Brannová.

„Jsem si tím jistý.“

„Tak mi povězte, pane radní, jestli by jim to stálo za to. Proč by se měl ten ubohý zbyteček dál zoufale držet služby, o kterou nikdo nestojí? Co by ho nutilo udržovat galaxii na cestě k Druhé říši? A jestli se několik lidí vytrvale snaží splnit svůj úkol, co je nám do toho? Proč bychom neměli přijmout Plán a být vděční, že při naplňování máme obětavé průvodce?“

Trevize si promnul víčka. Navzdory svému mládí vypadal z těch dvou unavenější. Upřeně se na starostku podíval. „Nevěřím vlastním uším. Opravdu si myslíte, že Druhá Nadace to dělá pro nás? Z nějakých idealistických pohnutek? To vám není jasné, když jste tak zkušená v politice, ve vládě nad lidmi, že to dělají pro sebe?

Jsme v čele galaxie. Jsme její motor, hnací síla. My se dřeme a potíme krev. Oni jen řídí – tady upraví zesilovač, tamhle stisknou spínač, nic neriskují, nic je to nestojí. A až bude hotovo a my po tisíci letech dřiny založíme Druhou galaktickou říši, příslušníci Druhé Nadace se stanou jejími vládci.“

„Takže chcete zničit Druhou Nadaci? V půli cesty k Druhé říši se chcete pokusit dokončit úkol vlastními silami, abychom se sami ujali vlády? Tak to myslíte?“

„Přesně tak! Neměla byste to chtít i vy? My dva se toho už nedožijeme, ale vy máte vnuky, já snad jednou také, ti budou mít vlastní vnoučata a tak dále. Chci, aby sklízeli plody naší práce, aby v nás jednou viděli zdroj své moci a chválili nás za to, co jsme dokázali. Nechci, aby všechno spadlo do klína nějaké Seldonově konspiraci, protože Seldon není můj hrdina. Řeknu vám, že Seldon je větší hrozba než Mezek, pokud ovšem dopustíme uskutečnění jeho Plánu. U galaxie! Kdyby tak Mezek Plán zničil jednou provždy. My bychom ho přežili. Byl ojedinělý a smrtelný. Druhá Nadace vypadá nesmrtelná.“

„Ale vy byste přece chtěl Druhou Nadaci zničit.“

„Kdybych jen věděl jak!“

„Jenže když to nevíte, nepřipadá vám pravděpodobné, že Druhá Nadace zničí vás?“

Trevize se ušklíbl. „Mě dokonce napadlo, že ovládají vás. Jak jste přesně uhodla, co Seldon řekne, a jak jste se mnou potom zametla, to mohla navléknout Druhá Nadace. Mohla byste být jen prázdná schránka řízená Druhou Nadací.“

„Tak proč se mnou mluvíte tak otevřeně?“

„Protože jestli vás řídí oni, je se mnou stejně ámen a můžu se aspoň vypovídat. Jenže já ve skutečnosti sázím na to, že vás neovládají a že si jen neuvědomujete dosah svých činů.“

„Sázíte správně. Nikdo mě neřídí a jednám jen podle vlastního uvážení. Můžete si ale být jistý, že mluvím pravdu? Kdyby mě řídila Druhá Nadace, přiznala bych to? Věděla bych já sama, že mě ovládají?

Takové otázky nikam nevedou. Já věřím, že mě nikdo neovládá, a vám nezbývá než tomu věřit se mnou. Ale uvažujte. Pokud Druhá Nadace existuje, je jisté, že jejím hlavním zájmem je zůstat v utajení před celou galaxií. Seldonův plán funguje dobře jen v případě, že pěšáci, tedy my, nevědí, jak funguje a jak se s námi manipuluje. Jen díky tomu, že Mezek zaměřil pozornost Nadace na Druhou Nadaci, byla Druhá Nadace za Arkádie zničena. Nebo mám říci téměř zničena, pane radní?

Z toho můžeme vyvodit dva důsledky. Za prvé můžeme důvodně předpokládat, že obecně vzato zasahují co nejméně. Můžeme se domnívat, že pro ně není možné ovládnout nás všechny. Ani Druhá Nadace, pokud existuje, nemá neomezenou moc. Ovládnout někoho a dovolit ostatním, aby to zjistili, by pokřivilo Plán. Odtud docházíme k závěru, že jejich zásahy jsou v mezích možností co nejméně nápadné, přímočaré a časté – a proto nejsem v jejich moci. Ani vy.“

„To je jeden důsledek,“ počítal Trevize, „a já jsem nakloněn ho přijmout, snad že mi konvenuje. Co ten druhý?“

„Ten je jednodušší a nevyhnutelnější. Pokud Druhá Nadace existuje a snaží se zůstat v utajení, jedno je jisté. Kdokoli si myslí, že nebyla zničena, a rozhlašuje to do celé galaxie, musí být nenápadně odstraněn, zlikvidován, zničen. Nedospějete sám ke stejnému závěru?“

„Proto jste mě dala zatknout, paní starostko? Abyste mě chránila před Druhou Nadací?“

„Dá se to říci. Do jisté míry. Kodellův záznam vašich názorů bude zveřejněn nejen proto, aby nebyli občané Terminu a Nadace nemístně znepokojeni vašimi výplody, ale také aby nebyla znepokojena Druhá Nadace. Pokud existuje, nechci, abyste ji na sebe upozorňoval.“

„To jsou mi věci,“ ucedil uštěpačně Trevize. „To všechno kvůli mně? Pro mé krásné hnědé oči?“

Brannová se ošila a pak se tiše zasmála. „Nejsem tak stará, pane radní, abych si těch vašich krásných hnědých očí nevšimla, a před třiceti lety by mi jako důvod úplně stačily. Dnes ale nehnu prstem, abych je zachránila, kdyby mělo jít jen o ně. Jenže pokud Druhá Nadace existuje a pokud si vás všimne, nemusí to skončit u vás. Jde tady i o můj život a o život dalších lidí, mnohem inteligentnějších a cennějších než vy, i o všechny naše plány.“

„Vida. Vy tedy věříte v existenci Druhé Nadace, když se tolik staráte o to, co by mohla podniknout?“

Brannová praštila pěstí do stolu. „Samozřejmě, vy hlupáku! Kdybych nevěděla, že Druhá Nadace existuje, a kdybych proti ní nebojovala na všech frontách, záleželo by mi na tom, co o ní říkáte? Kdyby Druhá Nadace neexistovala, záleželo by mi na tom, že tvrdíte opak? Několik měsíců jsem se vám snažila zavřít pusu, než s tím půjdete na veřejnost, ale neměla jsem dostatečnou politickou podporu, abych otevřeně umlčela člena Rady. Po Seldonově zjevení jsem byla pevná v kramflecích, měla jsem na chvíli potřebnou podporu, a v té chvíli jste vyšel na veřejnost. Jednala jsem hned, a teď vás bez váhání a bez sebemenších výčitek svědomí nechám zabít, pokud neuděláte přesně to, co vám řeknu.

Tento rozhovor v době, kdy bych byla mnohem raději v posteli, sloužil jen k tomu, abyste mi věřil to, co vám teď řeknu. Měl byste vědět, že problém Druhé Nadace, který jste musel formulovat sám, mi dává dostatečný důvod nechat vás bez soudu zbavit vědomí.“

Trevize se zpola zvednul ze židle.

„Nechte toho,“ okřikla ho Brannová. „Jsem sice stařena, jak si bezpochyby sám říkáte, ale než na mě stihnete vztáhnout ruku, je po vás. Moji lidé nás sledují, vy kluku.“

Trevize se posadil a roztřeseným hlasem řekl: „Vy si protiřečíte. Kdybyste věřila v existenci Druhé Nadace, nemluvila byste o ní tak otevřeně. Nevystavovala byste se nebezpečí, kterému se podle vás vystavuji já.“

„Takže připouštíte, že mám o něco víc rozumu než vy. Jinými slovy věříte v existenci Druhé Nadace, ale stejně o ní mluvíte, protože jste hloupý. Já v její existenci věřím a klidně o ní mluvím, protože jsem podnikla nezbytná opatření. Arkádii Darellovou jste četl pozorně, tak si asi vzpomenete, že její otec vynalezl něco, čemu Arkádie říká ‚generátor myšlenkového šumu‘. Slouží jako štít před tou duševní silou, kterou disponuje Druhá Nadace. Přístroj stále existuje a v nejvyšším utajení byl dokonce vylepšen. Tento dům je právě teď chráněn před jejich slíděním. Mějte to na paměti, až vám řeknu, co máte udělat.“

„Tedy?“

„Zjistíte, zda se věci opravdu mají tak, jak si my dva myslíme. Zjistíte, jestli Druhá Nadace existuje, a pokud ano, tak kde je. To znamená, že budete muset opustit Terminus a cestovat kdovíkam, i kdyby se mělo nakonec ukázat, že Druhá Nadace jako za Arkádie přežívá mezi námi. Znamená to, že se nevrátíte, dokud pro nás nebudete mít nějakou zprávu; pokud nic nezjistíte, nevrátíte se a Terminus bude o jednoho hlupáka chudší.“

Trevize se zakoktal: „J… jak je mám u galaxie hledat a neprozradit se? Oni mi zařídí smrtelnou nehodu a zase se nic nedozvíme.“

„Tak nehledejte je, vy kluku hloupá. Hledejte něco jiného. Dejte do toho hledání všechno, a když při tom narazíte na ně, protože se neobtěžovali věnovat vám pozornost, tím lépe! V tom případě nám informace pošlete na kódované hypervlně a za odměnu vám dovolíme vrátit se.“

„Zřejmě už jste mi vymyslela, po čem mám pátrat.“

„Samozřejmě. Znáte Janova Pelorata?“

„V životě jsem o něm neslyšel.“

„Zítra se s ním seznámíte. Řekne vám, co budete hledat, a odletí s vámi jednou z našich nejmodernějších lodí. Budete na ní jen vy dva, víc lidí riskovat nebudeme. A pokud se pokusíte vrátit bez uspokojivého hlášení, rozstřílíme vás dřív, než se přiblížíte na parsek k Terminu. To je vše. Dál se nemáme o čem bavit.“

Vstala, podívala se na holé ruce a pomalu si navlékla rukavice. Obrátila se ke dveřím, do pokoje vešli dva strážní se zbraněmi v pohotovosti. Udělali jí místo.

Brannová se ve dveřích otočila. „Venku jsou další stráže. Neprovokujte je, nebo váš problém vyřeší tady a teď.“

„To bych vám pak ovšem nemohl posloužit,“ podařilo se Trevizemu prohodit dostatečně klidně.

„Riskneme to,“ usmála se nevesele starostka.

4

Před domem na ni čekal Liono Kodell. „Poslouchal jsem celou dobu, paní starostko. Byla jste velice trpělivá.“

„A teď jsem velice unavená. Ten den trval snad dvaasedmdesát hodin. Už je to jen na vás.“

„Jistě, ale něco mi povězte. Opravdu tu byl puštěný generátor myšlenkového šumu?“

„Ale no tak, na to byste snad neskočil, Liono. Jaká je pravděpodobnost, že nás někdo sledoval? Myslíte si, že Druhá Nadace nepřetržitě sleduje všechno a všechny? Nejsem takový nedospělý romantik jako Trevize; on si to myslet může, já ne. A i kdyby nás odposlouchávali, i kdyby Druhá Nadace měla oči a uši všude, neprozradil by nás zapnutý generátor myšlenkového šumu tím spíš? Neukázal by snad Druhé Nadaci, že se dokážeme chránit před její mocí, když někam obrazně řečeno nevidí? Nemá snad tajemství, že takovou technikou disponujeme (dokud ji nevyužijeme naplno), daleko větší cenu než nějaký Trevize, ba větší než my dva dohromady? Ale přesto…“

To už jeli pozemním automobilem, Kodell řídil. „Ale přesto?“ napověděl jí.

„Ale přesto co?“ ztratila se Brannová. „Aha. Ale přesto je ten mladík inteligentní. Několikrát jsem mu různými slovy řekla, že je hloupý, ale to jen aby si nevyskakoval. Je mladý a přečetl moc románů Arkádie Darellové, takže si myslí, že v galaxii to chodí jako v knížkách, ale dovede rychle uvažovat a bude škoda ho ztratit.“

„Jste si jistá, že ho ztratíme?“

„Naprosto,“ přitakala smutně Brannová. „Ale bude to tak lepší. Nepotřebujeme romantiky, kteří v mladické nerozvážnosti náhodou zničí, co jsme léta budovali. Kromě toho poslouží účelu. Určitě přitáhne pozornost Druhé Nadace – pokud opravdu existuje a má o nás zájem. A zatímco se soustředí na něj, nebude si snad všímat nás. A třeba z toho budeme mít víc, než že si nás jen nebudou všímat. Můžeme doufat, že se díky svému pátrání po něm nevědomky prozradí a dají nám příležitost a čas vymyslet protiopatření.“

„Takže Trevize přitáhne blesky.“

Brannové zaškubalo v koutku úst. „Tuhle metaforu jsem hledala. Je naším hromosvodem, přitáhne úder a nás uchrání před škodami.“

„A ten Pelorat, toho také srazí blesk?“

„I ten to odnese. S tím nic nenaděláme.“

Kodell přikývl. „Víte, jak říkal Salvor Hardin: ‚Morálka vám nesmí bránit udělat to, co je správné.‘“

„Zrovna teď žádnou morálku nemám,“ utrousila Brannová. „Na to jsem moc unavená. A stejně bych dokázala vyjmenovat několik lidí, které bych oželela spíš než Golana Trevizeho. Je to pěkný mládenec. A moc dobře to ví.“ Poslední slova už jen zamumlala, víčka jí spadla a starostka usnula.

Část třetí

Historik

1

Janov Pelorat měl bílé vlasy a v klidu působila jeho tvář docela bezvýrazně. V klidu byl skoro stále. Vyrostl do průměrné výšky i váhy, pohyboval se beze spěchu a mluvil rozvážně. Vypadal na mnohem víc než na svých padesát dva let.

V životě neopustil Terminus, což bylo zvláště při jeho povolání velice neobvyklé. Sám přesně nevěděl, zda je jeho sedavý způsob života výsledkem posedlosti dějepisem, nebo zda si ho udržel jemu navzdory.

Ta posedlost ho přepadla ze zálohy v patnácti letech, když byl nemocný a dostal sbírku starých legend. Nalezl v ní opakující se motiv světa zcela samostatného a izolovaného – světa, který si svoji izolaci ani neuvědomoval, protože nikdy nepoznal nic jiného.

Nemoc ho rychle přešla. Za dva dny knihu přečetl třikrát a vyskočil z postele. Den na to už seděl u počítačového terminálu a hledal v Univerzitní knihovně na Terminu sebemenší zmínku o podobných legendách.

Od té doby ho nezajímalo nic jiného. Univerzitní knihovna na Terminu se neukázala být nejlepším zdrojem, ale Pelorat za několik let poznal svody meziknihovních výpůjček. Doma měl výtisky hyperpřenosových signálů až z Ifnie.

Stal se profesorem nejstarších dějin a právě teď, po sedmatřiceti letech, se vypravoval na první vědeckou cestu, při níž se chtěl podívat až na Trantor.

Pelorat si plně uvědomoval, jakou je na Terminu výjimkou, když nikdy necestoval do vesmíru. Vůbec neměl v úmyslu odlišovat se zrovna takhle. Jenže kdykoli dostal příležitost podívat se ven, zaujala ho nějaká nová studie nebo monografie. Odkládal pak plánovanou výpravu tak dlouho, dokud věc zcela nevyčerpal a nepřidal k hromadě svých vědomostí další položku, fakt, spekulaci nebo výmysl. Nakonec už litoval jen toho, že se nikdy nepodíval na Trantor.

Trantor byl hlavní planetou První galaktické říše. Dvanáct tisíc let na něm sídlili císařové a už předtím byl hlavním městem nejdůležitějšího předříšského království, které planetu po planetě pohltilo ta okolní a položilo základ impériu.

Trantor byl městem zabírajícím celou planetu, městem zakutým do železa. Pelorat o něm četl v pracích Gaala Dornicka, který je navštívil v době samotného Hariho Seldona. Dornickova kniha se už nevydávala a výtisk, který Pelorat vlastnil, se dal prodat za polovinu jeho ročního platu. Kdyby mu to však někdo navrhl, historik by se jistě zhrozil.

Na Trantoru ho samozřejmě zajímala Galaktická knihovna, v dobách Říše (kdy se jmenovala Císařská knihovna) největší na světě. Trantor byl hlavní planetou největšího a nejlidnatějšího impéria, jaké lidstvo pamatovalo. Celý svět pokrývalo jediné stejnojmenné město s více než čtyřiceti miliardami obyvatel a zdejší knihovna shromažďovala všechna umělecká (i méně umělecká) díla lidstva, stejně jako jeho kompletní znalosti. A byla řízena tak složitou počítačovou soustavou, že k obsluze bylo třeba zvláště vyškolených odborníků.

Ba co víc, Knihovna se zachovala. Podle Pelorata na ní bylo nejzvláštnější právě to. Když Trantor téměř před čtvrttisíciletím padl a byl vypleněn, zažil obludnou zkázu a příběhy o utrpení a vymírání obyvatel snad ani nelze vypsat. Knihovna však přežila, údajně pod ochranou studentů vybavených podomácku sestrojenými zbraněmi. (Podle jiného názoru byla obrana studenty romantický výmysl.)

V každém případě Knihovna přečkala dobu ničení. Když Ebling Mis téměř odhalil Druhou Nadaci, bádal v neporušené Knihovně uprostřed světa ležícího v troskách (podle legendy, jíž obyvatelé Nadace stále věřili, ale ke které historici odjakživa přistupovali s rezervou). Trantor navštívily i tři generace Darellových – Bayta, Toran a Arkádie, každá ve své době. Arkádie ale v Knihovně nebyla a od jejích dob Knihovna do dějin galaxie nijak nezasáhla.

Trantor nenavštívil nikdo z Nadace sto dvacet let, nebyl ale důvod domnívat se, že Knihovna zatím zanikla. Fakt, že se do dějin nijak nezapsala, byl důkazem, že se jí nic nestalo. Kdyby byla zničena, jistě by se o tom všude mluvilo.

Knihovna byla zastaralá a nemoderní už v době Eblinga Mise, ale tím lépe pro ni. Pelorat si spokojeně mnul ruce, kdykoli pomyslel na starou a nemoderní bibliotéku. Čím je starší a nemodernější, tím spíš v ní najde, co potřebuje. Snil o tom, jak vejde do Knihovny a v obavách zašeptá: „Nebyla Knihovna modernizována? Nevyhodili jste všechny staré pásky a počítače?“ A pokaždé si představil odpověď z úst prastarých knihovníků: „Jaká byla, pane profesore, taková je i dnes.“

Teď se mu sen splní. Slíbila mu to sama paní starostka. Vědec si nedokázal představit, jak se dozvěděla o jeho práci. Nedařilo se mu příliš publikovat. Jen málo z toho, co dokázal, bylo dostatečně podložené, aby se to dalo vydat, a co náhodou vyšlo, bez povšimnutí zapadlo. Ale říkalo se, že Bronzová lady ví o všem, co se na Terminu šustne, a má na každém prstu jedno oko navíc. Pelorat tomu skoro dokázal uvěřit, jenže pokud ví o jeho práci, proč si u galaxie není vědoma její důležitosti a neposkytla mu už dřív alespoň drobnou finanční podporu?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Na hranicích Nadace.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.