Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Natasha Lesterová

Dům na Riviéře

Z anglického originálu The Riviera House,
vydaného nakladatelstvími Hachette Australia a Little,
Brown pod značkou Sphere v Sydney v roce 2021,
přeložila Zdenka Lišková.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2022
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz
jako svou 8451. publikaci.

Korektura Naďa Hloušová
Odpovědná redaktorka Karolína Stránská
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Marie Drobná
Obálka Anna Ali
Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o., Pohořelice

První vydání, Praha 2022

The Riviera House © 2021 by Natasha Lester
First published in the United Kingdom in the English language in 2021 by Hachette Australia and Sphere an imprint of Little, Brown Book Group.
Translation © Zdenka Lišková, 2021
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022
Cover Design © Anna Ali, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-632-3 (ePub)
ISBN 978-80-7625-631-6 (pdf)
ISBN 978-80-7625-209-7 (print)

Mému otci, který si tuto knihu už nebude moci přečíst
a pravděpodobně tu nebude, až vyjde.
Zasloužíš si klid a odpočinek. Doufám, že přijde brzy.
S láskou

„A nyní se dostáváme k pasáži, která vám možná zlomí srdce. Pochopitelně i já tyto okamžiky nesnáším, protože jsou dny, za jejichž obzor ani já nedohlédnu, a nejsou vždy dobré nebo lehké. Ovšem i to je umění. Prožívat události, které jitří srdce.“

Heather Rose
The Museum of Modern Love

ČÁST PRVNÍ

Paříž, 1939–1941

Kapitola první

„Přijdu pozdě,“ řekla zoufalá Éliane Yolandě, která se ve svých pěti letech o Élianiny povinnosti ani trochu nestarala. Z Yolandiných zaťatých pěstiček bylo ve skutečnosti zřejmé, že na všechny Dufortovy již brzy sešle svůj spravedlivý hněv. Pokud Éliane nenajde k snídani něco jiného než okoralý chléb, Yolande vybuchne a Éliane zmešká ranní přednášku na umělecké škole.

„Všichni máme hlad,“ vyjela na Yolandu Angélique, druhá nejstarší po Éliane.

Éliane se zadívala na zachmuřené a zamlklé tváře svých sester. Dvanáctiletá Jacqueline na ni upírala prosebné oči, které ji vybízely, aby zkrotila jak Yolandin herecký výstup, tak i Angéličinu výbušnou povahu. Osmiletá Ginette zívala, protože ji vzbudila směsice zvýšených hlasů.

Bylo jasné, že přijde pozdě. Ale její sestry nemohly za to, že rodiče vkládali všechny dostupné prostředky, včetně celé Élianiny výplaty, do sotva přežívající brasserie, takže v domě nebylo co do úst. Otočila se a navzdory téměř fyzické bolesti, kterou při pouhém pomyšlení na svůj plán cítila, posbírala všechny své štětce ze sobolí srsti, hodila je do tašky a pevným, ale láskyplným hlasem řekla Yolandě: „Slibuju, že zítra budeš mít k snídani croissant. Ale jen když se oblékneš do školy a necháš se od Angélique učesat.“

Yolande vyskočila ze svého slzavého údolí na podlaze, a když se vrhala k Éliane, její blonďaté vlasy poskakovaly stejně jako její nově povznesená nálada. „Merci,“ zašeptala s hlavou zabořenou do Élianiny sukně.

„Mám tě ráda,“ pronesla Éliane a pohladila sestru po vlasech. A pak, zatímco jim Angélique nevěnovala pozornost, protože pomáhala Ginette najít boty, pošeptala Yolandě do ucha: „Angélique má strach. Je to první rok, kdy se o tebe bude starat. Tak jí pomáhej. Pak uvidí, že se o tebe nemusí tolik bát.“

A když líbala na rozloučenou Angélique, vysvětlila jí: „Yolande jenom touží po tvé náklonnosti. Spíš ji obejmi. Pak se bude chovat slušně.“

Od patnáctých narozenin Angélique uplynulo teprve šest měsíců. Jejím dárkem bylo, že od Éliane převzala takzvané privilegium vypravovat děti do školy a vodit je domů, na konci dne vyzvedávat zbytky z brasserie k večeři, nakrmit jimi děti a uložit je do postele. Yolande a Angélique se stále nevyrovnaly s nepřítomností Éliane, která teď trávila čas v práci.

Naštěstí Ginette a Jacqueline stačilo jen vroucně obejmout a políbit a Éliane mohla odejít a s klapotem seběhnout po točitém schodišti z jejich bytu ve třetím patře do Galerie Véro-Dodat – kdysi honosné pasáže z období Belle Époque. Ta byla lemována bývalými luxusními, ale nyní většinou zcela opuštěnými mahagonovými výlohami obchodů, oddělenými oprýskanými mramorovými sloupy s cherubínky, kteří se věčně usmívali navzdory tomu, že většině z nich chyběl přinejmenším prst na noze, ne-li noha celá.

Z brasserie jejích rodičů se linul vlhký pach zvětralé kávy, vznášel se kolem koulí starých plynových lamp a nutil nemnohé opovážlivce, kteří se odvážili vstoupit do pasáže, spasit neponičené chuťové buňky útěkem.

Jakmile vyšla na ulici, pokračovala k Louvru, kde studovala a pracovala, osvobozená od svazující přítomnosti svých sester. Cesta jí dala pocítit jak lehkost úlevy, tak tíhu ztráty, protože všechna objetí, polibky i drobné projevy náklonnosti teď patřily jenom Angélique. Éliane doufala, že si její sestra těchto láskyplných gest náležitě váží.

V Aile de Flore – křídle Louvru, které se rozkládalo na severu podél řeky – běžela Éliane rovnou do École du Louvre. Usadila se v posluchárně a očima zapátrala v řadách studentů po svém bratru Lucovi, ovšem zatímco Lucova duše byla oddána umění, jeho tělo uctívalo kavárny čtvrti Montparnasse a on opět chyběl.

Pan Bellamy začal mluvit o italských renesančních malířích a Éliane se soustředila na dlouhovlasé a smyslné ženy, na cherubíny, kterým nechyběla žádná část těla, a na šerosvit v náboženských výjevech. V době oběda školu opustila, protože si nemohla dovolit navštěvovat odpolední vyučování. Její rodina potřebovala peníze, plynoucí z jejího zaměstnání. Než vstoupila do muzea a usedla na své místo v recepci, připravená nasměrovat návštěvníky k Venuši Mélské a Moně Lise, zašla za panem Jaujardem, ředitelem Národního muzea. To on jí dovolil dál navštěvovat školu, přestože nemohla platit školné ani tam netrávila celý den.

„Monsieur,“ oslovila ho zdvořile, „nevíte, kde bych mohla prodat své štětce?“ Vytáhla je z tašky a přitom odmítla pohlédnout na poslední zbytky svého dětského snu stát se malířkou. „Jsou kvalitní, sobolí. Snad by se hodily nějakému novému studentovi.“

Monsieur Jaujard studoval její poklady a taktně se vyhýbal pohledu do její tváře, o níž věděla, že je zarudlá studem, protože žádá o další laskavost, a také v důsledku nadcházející ztráty.

„Nechte je tady. Znám jistého mladého muže, který by vám za ně mohl dát dobrou cenu.“

„Děkuji,“ řekla tichým hlasem a přinutila se odevzdat štětce s pomyšlením na to, jak se bude zítra tvářit Yolande, až dostane k snídani croissanty místo okoralého chleba.

Krátce před zavírací dobou se objevil monsieur Jaujard s obálkou, kterou podal Éliane. „To je pro vás.“

Otevřela ji a objevila v ní nejméně dvakrát tolik, než doufala. Teď to byly Jaujardovy líce, které zčervenaly, když mu nadšeně děkovala. Hned poté spěšně opustila muzeum, protože věděla, že potřebuje peníze utratit ještě téhož odpoledne, jinak budou prolity hrdly jejího otce a jeho přátel v brasserii.

Venku v ulicích panovalo ticho; přízrak Hitlerových nevyzpytatelných ambicí už vrhal stín na celou Paříž. Éliane vklouzla do La Samaritaine a našla dva levné, ale vcelku hezké kousky pro Jacqueline, která už několik měsíců potřebovala podprsenku, ale i kdyby si jejich matka pod tíhou únavy z osmnáctihodinové práce v brasserii všimla dceřiny vyspělosti, neměla kde brát, aby s tím něco udělala. Poté co Éliane zaplatila za spodní prádlo, zbylo ještě dost peněz na croissanty.

Cestou domů se usmívala při pomyšlení, že si v taškách nese zboží i štěstí pro své sestry, dokud před ni nevstoupil na chodník kdosi se dvěma plynovými maskami v ruce. Odvrátila pohled. Ale na druhé straně ulice stál další Pařížan obtěžkaný podobně znepokojivými předměty.

Hitler si přece nemůže brousit zuby i na Francii. Vždyť už si vzal dost velký kus Evropy. Přesto se zastavila a bezděky se zadívala na své nákupní tašky. Podprsenka jistě zmírní Jacquelininy rostoucí rozpaky nad jejím rychle se zaoblujícím tělem; plynová maska by jí mohla zachránit život.

„Éliane!“

Kolem ramen se jí zavěsila něčí ruka a najednou vedle ní na chodníku stál její bratr Luc. Byl o rok starší a stejně blonďatý jako ona a usmíval se tím způsobem, který ji taky pokaždé přiměl k úsměvu.

„Pamatuješ si na mého přítele Xaviera?“ nadhodil Luc a s paží stále přehozenou přes její ramena si zapaloval cigaretu, takže musela zvednout vlastní ruku, aby chránila plamen před větrem. „Pár let se mnou chodil do školy, než ho rodina odvezla zpátky do Anglie,“ mumlal přes cigaretu.

Éliane si matně vybavovala tmavovlasého chlapce, který byl původem Francouz, ale žil převážně v Anglii, a před mnoha lety se jí několik dnů v týdnu po škole pletl doma pod nohama. Byl o pár let starší než Luc, který tehdy usoudil, že Xavier bude příštím Picassem, a přiměl ho, aby mu dával hodiny malování. Vůbec ho nevzrušovalo, že měl tenkrát pomáhat Éliane s péčí o děti. Veškerý svůj čas až do večeře trávil malováním, a než je matka přišla uložit do postele, byl Xavier pryč a stopy po jejich činnosti byly zahlazené. Xavier byl tajemstvím, stejně jako Élianina touha stát se malířkou – to bylo něco, o čem se mluvilo jen v nepřítomnosti rodičů na horním schodu před bytem v noci a s kávou v ruce.

„Dneska jsem na něj narazil,“ řekl Luc. „V Montparnasse. Byl tam za Matissem. Za Matissem!“

„Za Matissem,“ zopakovala Éliane, ale to už se nad bratrovým nadšením usmívala. „Xavier se musel hodně změnit od doby, kdy jsem ho viděla naposledy. Tehdy ještě nosil ty příšerné anglické krátké kalhoty –“

„Ty už mi nesedí,“ ozvalo se za nimi.

Luc se zasmál, jako by Éliane řekla něco vtipného, a ona se otočila a spatřila tmavovlasého muže se skvrnami od olejových barev na prstech. Místo krátkých kalhot měl na sobě oblek, rukávy košile měl vyhrnuté a přes rameno přehozené sako; úplně jako dospělý muž.

„Ty jsi Xavier?“ řekla nevěřícně.

Přikývl. „A ty musíš být Éliane. I když si myslím, že jsem tě nikdy neviděl bez alespoň jedné sestry v náručí.“

„O ty se teď stará Angélique.“ Když promluvila, nejspíš poprvé v životě si uvědomila, jak prosté jsou její šaty. Ušila si je ze zbytku látky v domnění, že napodobí denní šaty z obchodního domu Lanvin, které viděla v katalogu, ale teď jí to připadalo jako dětský pokus o módní návrhářství.

Xavier navzdory barvám na rukou vypadal nejméně o pět let starší než ona, i když věděla, že je mu teprve třiadvacet, zatímco jí bylo dvacet.

Najednou se rozezněly všechny kostelní zvony v Paříži a Éliane zpozorněla. „Přijdu pozdě,“ řekla ten den už podruhé. „Dej to Jacqueline,“ strčila Lucovi balíček. „Musím jít rovnou do brasserie, jinak…“

Zarazila se, aby to neřekla, ale ruka jí stejně bezděky zabloudila k tváři.

„Běž,“ řekl Luc.

Jenže on a Xavier šli skoro stejně rychle jako ona, a tak se stalo, že viděli, jak její otec řval, i když bylo sotva pět minut po šesté. „Kde jsi byla?“

„Kupovala jsem Jacqueline podprsenku, protože to nikdo jiný neudělá,“ ohradila se rázně.

Otec jí uštědřil štiplavý políček.

Koutkem oka zahlédla, jak Xavier položil ruku na dveře brasserie. Vydechnout si dovolila, až když ho Luc odstrčil a tlačil ho po schodech nahoru do bytu, kde Xavier zakrátko zjistí, že většina jejich nábytku je pryč – rozprodána, aby zaplatila tátovy dluhy –, až na to nejnutnější, což byly postele, stůl a šest židlí.

Její matka, která při zvuku plesknutí facky vykoukla z kuchyně, zachytila Élianin pohled a soucitně pokrčila rameny.

Kéž by si Éliane mohla dovolit luxus bolesti hlavy.

• • •

Dokud bylo na koho čekat, skládala Éliane ubrousky. Zákazníků chodilo málo, a protože dva stoly obsadili přátelé jejího otce – ti, kteří tam přišli kvůli vínu ve slevě –, věděla, že to bude trvat dlouho, nebo nejspíš navěky, než jí bude dopřáno stát se studentkou denního studia na École du Louvre.

Před půl devátou zahlédla, jak na ni v pasáži mávla Angélique, a tak vyklouzla ven. „Co se děje?“

„Yolande nemůže najít svou panenku. Tu, se kterou ráda spí.“

Éliane zavřela oči a snažila se přemýšlet. V jejich poloprázdném bytě nebylo mnoho míst, kam by se dalo něco schovat.

„A taky mi chybí rukavice,“ dodala Angélique tiše. „Ty, které jsi mi dala k narozeninám.“

Obě se podívaly do kuchyně, kde jejich otec připravoval večeře.

Pak se Élianiny oči upřely do sestřiných. „Možná je ještě neprodal,“ řekla. „Možná je najdu.“

„Yolande bez své panenky neusne.“

Její obvykle vznětlivá sestra mluvila rezignovaně, a tak si ji Éliane přitáhla do náruče a políbila ji na čelo, protože pochopila, kolik námahy Angélique stálo, aby myslela na Yolandinu panenku, a ne na své vlastní drahocenné rukavice. „Dej jí na spaní něco mého,“ řekla Éliane, protože věděla, že nevyspalá Yolande by všem zkazila náladu. „A můžeš si půjčit moje rukavice.“

Angélique si ji prudce přitáhla do náruče a Éliane si po milionté přála, aby mohla sebrat všechny své sestry a utéct. Jistě by se jí dařilo lépe než zkrachovalému otci a vyčerpané matce. Zamračila se, když spatřila Angélique, jak stoupá po schodech. Možná by se měla na uměleckou školu vykašlat a pracovat v Louvru i dopoledne.

Minuty ubíhaly. V deset hodin se ozval zvonek u dveří a Éliane, která doufala, že už bude zavírat, se s obvyklým úslužným úsměvem otočila ke dveřím.

Stál tam Xavier. „Napadlo mě, že si dám skleničku vína,“ promluvil. Na přízvuku jeho mateřského jazyka se pobyt v Anglii téměř nepodepsal.

„Luc tu není,“ zareagovala, protože věděla, že její bratr bude někde v Montparnasse popíjet víno a předstírat, že návštěvami kaváren, kam chodí umělci z pařížské školy, sám vytváří umělecká díla. Očekávala by, že Xavier bude s ním.

„Celé dvě hodiny jsem v Montparnasse poslouchal Lucovo básnění o múzách nad nahým tělem modelky. Zatoužil jsem po nějakém tišším místě.“

„V tom případě,“ ukázala na spoustu prázdných židlí, „jsi našel tu nejtišší restauraci v Paříži.“

Zasmál se. „To asi není ten nejlepší slogan, jak získat zákazníky, ale na druhou stranu to naprosto vyhovuje mým potřebám.“

Élianin úsměv už byl opravdový. Usadila ho ke stolu a nalila mu víno.

Xavier střelil pohledem do kuchyně, odkud se ozýval podnapilý hlas jejího otce, který si prozpěvoval nějakou přisprostlou písničku. „Můžeš se posadit?“

Přikývla.

Xavier k ní přistrčil víno. „To je pro tebe.“

„Děkuju,“ řekla, napila se a hned cítila, jak jí z nohou mizí tíha únavy. „Jsi v Paříži na dovolené?“ zeptala se náhle dychtivá po informacích o muži, který jí koupil víno a požádal ji, aby se posadila k němu. „Zdá se, že nás čekají divné časy,“ poznamenala. Vedle nich ležely noviny, jejichž titulek hlásal znepokojivou zprávu, že Sovětský svaz podepsal s nacisty pakt o neútočení. Éliane je odstrčila loktem.

„A právě proto tu jsem.“ Xavier se na židli zaklonil a ona nevědomky přemítala, proč navštívil právě ji, sestru svého přítele, která neměla čas na to, aby si po celý den průběžně nanášela rtěnku, měla na sobě jen obyčejné bavlněné šaty a tvář pravděpodobně stále červenou od otcova posledního políčku.

„Nejsem si jistý, jestli víš, že tady můj otec vlastní uměleckou galerii,“ pokračoval. „Ještě má jednu v Londýně a další v New Yorku.“

Éliane se hořce pousmála. „Tenkrát jsem asi byla příliš zaneprázdněná okřikováním malých dětí, zatímco jsi o tom vyprávěl Lucovi.“

Xavier se znovu usmál a ona se přistihla, že není schopná odvrátit zrak od jeho temně hnědých očí, o jejichž odstínu si nebyla jistá, zda vůbec existuje na paletě. Možná by bylo příliš složité jej i namíchat. Jako by první sluneční paprsky tančily na bronzovém podkladu.

„O tvé rodině si toho moc nepamatuju, ale dobře si vzpomínám, že jsi nikdy nekřičela,“ namítl.

Éliane vstala a sundala z police další sklenici. Navzdory tomu, že měla původně v plánu zamést podlahu a jít do postele, nebyla najednou vůbec unavená. „Za chvíli jsem zpátky,“ řekla.

Strčila hlavu do kuchyňských dveří a promluvila na matku: „Já pak zamknu. Je tu poslední zákazník. Ale jídlo nechce.“

Její otec něco zavrčel, sundal si zástěru a vyšel ven, aniž by počkal na matku, která ještě před odchodem políbila Éliane na tvář. Poté se Éliane vrátila ke Xavierovi s lahví vína, nalila mu a její úlevný povzdech se rozlehl nyní prázdnou restaurací.

„Promiň,“ řekla. „Nejsem zvyklá být tady a nic nedělat.“

Xavier se napil a přitom ji studoval jako portrét hodný rozjímání. „Staráš se ještě o své sestry? Luc říkal, že s ním studuješ na École. A pracuješ v Louvru a ještě ke všemu tady. Matně si vybavuju, že jsi taky malovala. Jako Luc.“

Éliane se krátce zasmála. „Ne, jako Luc ne,“ řekla jen.

Xavier čekal. Éliane polkla víno, zatočila sklenicí kolem dokola a pozorovala staré kruhy rozlitého bordeaux na stole.

„Kdysi jsem malovala,“ dodala opatrně. „Ale plátna jsou drahá. A potřebuješ čas na cvičení. Teď už chodím jen na hodiny dějin umění. Jenom dopoledne. Než mi začne směna v Louvru.“

„Máš ještě nějaká svá díla?“ zeptal se Xavier a sklonil hlavu dolů ve snaze zvednout její oči od stolu zpátky k jeho tváři.

Nechala je stoupat vzhůru. „Musela jsem svá plátna přemalovat na bílá a prodat je,“ řekla prostě a přistihla se, že teď na oplátku studuje ona jeho.

Tmavé vlasy, tmavé oči, modrá košile a pěkná postava, to všechno ho dělalo hezkým, ale co ho dělalo až neskutečně přitažlivým, bylo jeho chování. Pokud jeho otec vlastnil umělecké galerie po celém světě a Xavier se setkával s umělci jako Matisse, pak měl peníze a moc, a tudíž i jeho vystupování a oblečení vyzařovalo sebevědomí a odhodlání někoho, kdo si je vědom své pozice ve společnosti. Ale místo toho, aby jí vyprávěl příběhy o slavných umělcích, ptal se jí na její vlastní dílo.

Bylo to tak opojné – jeho laskavost, vřelost a upřímný zájem v jeho očích –, že odstrčila skleničku s vínem. Ne, nepotřebovala další povzbuzení. „Začal jsi mi vyprávět o galerii svého otce,“ pobídla jej, protože se o něm také chtěla dozvědět víc.

„Právě jsem dokončil studium práv,“ odpověděl pomalu Xavier. „Byl to určitý kompromis s mým otcem: já půjdu na Oxford a on mi na oplátku dovolí, abych si naposledy pohrál s olejem a plátnem, jak tomu rád říká. Strávím rok tady ve Francii, abych se od něj učil, jak se provozuje galerie, a ve volném čase smím malovat,“ řekl a pousmál se nad paletou modrých skvrn na své pravé ruce. „A potom zůstanu v Paříži, abych převzal evropské záležitosti galerie, zatímco otec se postará o Ameriku a Anglii. S nepředvídatelným Hitlerem teď musíme být oba tady, abychom se ujistili, že je všechno v bezpečí pro případ…“ odmlčel se.

„Myslíš, že bude válka?“ odtušila pochmurně.

„Nevím.“

Éliane se naklonila dopředu zaujatá rozhovorem. Bylo to téma, které její rodiče zřejmě vůbec nezajímalo, Luc ho obvykle přezíravě přešel a mladší sestry jím nechtěla děsit.

„Doufám, že už má Hitler dost,“ řekl Xavier. „Má Rakousko, má Československo a teď má i spojenectví s Ruskem. Z Německa a jeho nově nárokovaných území už všechny židovské umělce nebo ty, kteří nemalují přesně podle jeho představ, vyhnal, nebo se aspoň postaral o to, aby už nikdy nepracovali. On neničí jenom národy, ale i jejich umění a kulturu.“

„O tom jsem nepřemýšlela,“ připustila pomalu Éliane. „Jak může válka ovlivnit umění. Což je hloupé, protože se stačí ohlédnout do historie, aby si člověk uvědomil, že válkou netrpí jen lidé.“

„Všechno trpí, když se chamtivci dostanou k moci a penězům. A já si začínám myslet, že lakomců je víc než slušných lidí.“ Xavier se napil vína a potřásl hlavou. „Promiň. Nechtěl jsem za tebou přijít a mluvit o tak pochmurných věcech. Přišel jsem, protože…“

Věnoval jí ten pohled, stejně znepokojivý jako šerosvit na Rembrandtově obrazu, pak zamrkal a ona měla pocit, jako by ji řasami pošimral na srdci. „Chtěl jsem vidět tvůj úsměv,“ řekl, aniž by odvrátil pohled, a vůbec se nerozpakoval nad tím, co jí svými slovy naznačoval. „Takový, jakým jsi dnes odpoledne na ulici obdařila svého bratra. Máš krásný úsměv.“

Nemohla si pomoct. Nejen ústa, ale celá její tvář se náhle proměnila v předobraz štěstí a Xavier její výraz opětoval.

„Tvůj úsměv je taky krásný,“ neřekla, i když chtěla.

Kapitola druhá

Cestou do práce viděla Éliane, jak si stále více lidí kupuje plynové masky a baterky. Když pak seděla u stolu v Louvru, její mysl těkala mezi novinovými titulky, které tvrdily, že Belgie a Nizozemsko zmobilizovaly vojska k obraně proti obávaným Hitlerovým ambicím, a Xavierem. Viděla se s ním v posledním týdnu každý večer vždycky po desáté hodině, když se zavírala brasserie a mohli si spolu dát sklenku vína a popovídat si.

Říkala mu věci, které nikdy nikomu nahlas nesvěřila, neloajální věci o své rodině – i o Lucovi. Jeho věčná nepřítomnost v École du Louvre, kde měl studovat, kvůli čemuž ho rodiče uvolnili z práce, ji někdy velmi rozčilovala – nebo v ní možná vzbuzovala závist, protože pro ni žádná taková možnost nepřicházela v úvahu. Kdyby tak měla čas vysedávat celé dny a noci v montparnasských kavárnách, jistě by dokázala vytvořit něco jiného než jen pomluvy a bolest hlavy z vína.

„Ne že bych si dělala iluze o svých malířských schopnostech,“ řekla s pohledem upřeným na svou sklenici a nikoli do Xavierovy tváře, která byla plná soucitu, na němž se její oči toužily popást. „Na vlastní tvorbu mi nezbývá žádný čas a to znamená, že talent, který jsem možná měla, se nikdy nerozvine. Ale psát o umění a studovat ho po celý den, nejen dopoledne na École, to by –“

Odmlčela se a tváře jí zčervenaly, protože si uvědomila, že otevřeně říká všechno, co jí leží na srdci, přestože toho muže naproti sobě sotva zná. Až na to, že každý večer opustil Luca a Montparnasse, aby s ní chvilku poseděl.

„Co by?“ zeptal se tichým hlasem. „Poskytlo by ti to něco příjemného v průběhu dne, který je od svítání do noci vyplněný jenom prací a rodinnými povinnostmi?“

Měla pocit, že zrazuje celou svou rodinu, včetně sester, které za to nemohly, když při pohledu na něj řekla: „Ano.“

„Je mi to líto,“ vydechl.

Nad marností jejího přání jí unikla jedna slza. Xavier sledoval, jak jí stéká po tváři, ruce sevřené v pěst a čelo svraštělé, jako by si i on přál, aby jí byla dopřána ta nemožná budoucnost.

Návštěvník muzea, který se ptal na cestu, ji vtáhl zpět do Louvru, a jakmile ho poslala do galerie soch, její neklidný pohled spočinul na Uccellově obraze Bitva u San Romana. Zdivočelý černý kůň v popředí se vzpínal k útoku, zatímco rudé bodáky kopí předznamenávaly, co se stane vzápětí.

Zachvěla se. Umění ne vždy uklidňovalo, někdy spíš sdělovalo jasnovidnou pravdu.

„Slečno Dufortová.“ Před ní stál vysoký a důstojný monsieur Jaujard s tváří vážnou jako renesanční portrét.

„Zítra na tři dny zavíráme muzeum z důvodu nezbytných oprav,“ sdělil jí prostě. „Potřebuji, aby nám pomohlo co nejvíce lidí. Přijdete? I váš bratr?“

„Samozřejmě,“ zareagovala Éliane. „A mám ještě jednoho přítele, který je malířem a vlastní galerii.“

„Prosím, požádejte ho, ať přijde také.“

Než se stačila zeptat na něco víc, monsieur Jaujard se přesunul k jednomu z místních dobrovolníků a vedl s ním podobně krátkou rozmluvu.

Éliane se posadila zpátky na židli. Louvre se na tři dny zavře. To bylo neslýchané.

Divoký propletenec koní na obraze za ní se zachvěl, jako by se chystali proběhnout foyer. Skupina lidí, která vcházela do muzea, mluvila silnými hlasy o Němčourech a Hitlerovi.

Je přece nemožné pořádně zabezpečit muzeum za pouhé tři dny. Co tedy hodlal monsieur Jaujard udělat?

• • •

Když Éliane, Xavier a Luc dorazili následujícího dne do Louvru, spatřili nejméně dvě stovky lidí – studentů, zaměstnanců Louvru, žen, které obvykle pracovaly v obchodním domě Louvre, muže z obchodního domu La Samaritaine. Ti všichni se tam shromáždili.

„Přestěhujeme umělecká díla, aby byla v bezpečí. Stačila by jedna dobře mířená bomba a – “ monsieur Jaujard ani nedokončil větu a davem to zašumělo. „Ale neděsí mě jenom bomby.“

Jeho hlas se slavnostně rozezněl muzeem. „Adolf Hitler vede boj proti civilizaci. Na shromáždění v Mnichově si odplivl, když prohlásil, že povede neúprosnou vyhlazovací válku proti posledním živlům, které vytlačily naše umění. V Německu, Rakousku a Československu jasně ukázal, že zničí všechny obrazy, které považuje za degenerované – všechny naše velké impresionisty a kubisty. Taky ukázal, že pro sebe ukradne vše, co splňuje jeho mimořádně přísné požadavky na definici „umění“ – naše Rubeny, naše Tiziany, naši Monu Lisu. Modlím se, aby nikdy nevstoupil do Louvru. Ale pokud sem vstoupí, najde zde jen málo hodnotného, co by mohl zničit.“

Éliane se podívala na Xaviera. Zatímco všichni kolem nich jásali, ona se radovat nedokázala. Ne proto, že by nesouhlasila s panem Jaujardem, ale proto, že si dosud nepřipustila, že je situace tak zoufalá. Nenahraditelné obrazy se nikdy nestěhovaly, pokud se neschylovalo k očekávané katastrofě. Nyní skutečně pochopila účel německo-sovětského paktu o neútočení: nacisté měli namířeno do Francie.

Přicházeli si pro Angélique a Jacqueline a Ginette a Yolandu. Přicházeli si pro toto muzeum a všechno jeho umění, pro ten neuchopitelný poklad, který dokázal člověka rozplakat, nebo ho přinutil jej narychlo ukrýt, nebo se toho zázraku zmocnit násilím. Éliane to věděla, byla toho svědkem. Na vlastní oči viděla, jak se změnila tvář návštěvníka Louvru, když spatřil vrcholné umělecké dílo. Jak se zachvěl úžasem – a už nikdy nebyl stejný jako dřív.

Bude někdo z nich po tomhle stejný?

A tak to začalo. Muži nosili do hlavní galerie dřevěné bedny, vatu, pytle s pískem, tubusy – zkrátka veškerý myslitelný balicí a ochranný materiál. Monsieur Jaujard dohlížel na stěhování vitráží. Někteří studenti Écoly sundávali obrazy ze stěn. Xaviera požádali o pomoc s kódováním beden, aby jejich obsah zůstal utajen – NM znamenalo Národní muzeum, pak následovala písmena označující, do kterého oddělení dílo patřilo a pak vlastní číslo díla. Sekretářky vyťukávaly na strojích čtyři kopie seznamů, které přiřazovaly čísla k obrazům. Do uší pronikal zvuk hřebíků zatloukaných do beden.

Luc, který měl malířský cit, a proto se mu dala svěřit tak delikátní práce, měl za úkol vyndat největší obrazy z rámů, opatrně je obtočit kolem kartonových trubek a vložit je do připravených tubusů.

Monsieur Jaujard předal Éliane seznam uměleckých děl a barevných pečetí. „Žluté pečetě umístěte na bedny, v nichž je uložena většina děl. Zelené jsou určeny pro důležitá díla. Dvě červené pro ta, u kterých si nedokážeme představit, že bychom je ztratili. A tři červené pro jediný obraz na celém světě, který musí být zachráněn,“ dokončil.

„La Joconde.“

„Oui.“

Poté co umístila pečetě na skříňky s francouzskými korunovačními klenoty, egyptskými starožitnostmi starými tisíce let i dubový tubus se srolovaným plátnem rozměrné Svatby v Káni Galilejské, se stala Éliane jednou z mála osob, které byly přítomny sejmutí Mony Lisy ze zdi. Viděla, jak ji umisťují do topolové bedny vystlané červeným sametem. Sama na ni umístila tři červené pečetě. Byla také u toho, když monsieur Jaujard psal vzkaz Pierru Schommerovi, který si měl tento neobvyklý náklad převzít na zámku Chambord, ustanoveném dočasným centrem třídění neocenitelných uměleckých děl.

Bedna s La Joconde nesla na rozdíl od ostatních pouze písmena NM. Monsieur Jaujard ve svém dopise žádal Schommera, aby po doručení označil bednu ještě písmeny LPO v červené barvě, pak bude kód kompletní. Pouze takto označená bedna mohla obsahovat skutečnou Monu Lisu.

To si budu pamatovat, řekla si Éliane. Jednoho dne by to mohlo být důležité.

Za soumraku sledovala, jak Mona Lisa opouští muzeum s prvním konvojem nákladních aut. Cítila, jak k ní přistoupil Luc a také se díval. „Nemůžu teď jít a nalévat víno otcovým přátelům,“ řekla, ačkoli věděla, že by ji otec potrestal za to, že zmeškala šichtu v brasserii.

„Ne,“ souhlasil Luc nezvykle vážně. „To nemůžeš.“

Když se vraceli dovnitř, naskytl se jim pohled na téměř prázdný palác. Stěny teď zdobily bílé obdélníky neomšelé barvy namísto barokních uměleckých děl, podstavce bezúčelně zely prázdnotou a rozlehlými obrazárnami se ozývalo pokřikování, jako by šlo o nádraží, a ne o místo rozjímání a krásy. Snažila se představit si svět bez Paříže jako jeho duše; snažila se představit si Paříž bez Palais du Louvre v jejím středu; muzeum bez uměleckých děl v jeho srdci. Bylo to nemožné.

Zdálo se jí, že viděla Luca zamrkat stejně jako ona, ale pak prošel oblakem zvířeného prachu, který se ve vzduchu třpytil jako slzy.

Nad ránem došlo na Níké Samothráckou, téměř šest metrů vysokou sochu vyrobenou ze sto osmnácti kusů mramoru, která byla sesazena ze svého místa na vrcholu Daruova schodiště. Toho rána doslova zářila, alabastrová křídla roztažená. Bohyně připomínající, že jisté bitvy se dají vyhrát a lidé nevedou jen války, ale dokážou tvořit i velkolepé věci.

K dřevěné konstrukci obklopující sochu byly připevněny provazy. Kladky se otáčely centimetr po centimetru a bohyně vítězství se vznesla do vzduchu. Opatrně ji umístili na rampu vybudovanou nad schodištěm, a když sochu bezpečně usadili, spustili třicetitunový kolos dolů jako na saních.

Někteří lidé při tom odvraceli hlavy a zakrývali si oči. Éliane sotva dýchala. Xavier se postavil vedle ní a ona po celou nekonečně dlouhou dobu, než se bohyně sesunula po třiapadesáti schodech, vnímala, jak mu buší srdce. Každé zachvění, každé zakolísání sochy vyvolalo sérii prudkých nádechů všech přihlížejících.

Niké nesměla spadnout.

Něco se dotklo Élianiny ruky. Xavierovy prsty se propletly s jejími a ona je sevřela.

Už jen tři schody. Dva. Jeden.

Konečně byla socha v bezpečí u paty schodiště. Nerozbila se na tisíc kousků.

Kolektivní povzdech všech, kteří se shromáždili, aby se na to dívali, byl tím nejsladším zvukem; zněl jako hymna zachycená kamennými stěnami prázdného prostoru, předávaná dál a dál.

„Chci věřit, že je to dobré znamení,“ řekla Éliane Xavierovi a kývla hlavou směrem k triumfální postavě bohyně. „Že válka nepřijde a nikdo nezemře.“

„To chci taky,“ přitakal, aniž by ji pustil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dům na Riviéře.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.