Lepší polovička

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Shäron Moalem

Lepší polovička – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mojí lepší polovičce

Jal jsem se se vší odvahou, nikoli však beze studu pojednat o tématu až doposud opomíjeném, byť pravdě nijak vzdáleném, totiž o výsostné ušlechtilosti ženského pohlaví.

Heinrich Cornelius Agrippa von Nettesheim,

Antverpy, dne 16. dubna roku 1529.

Poznámka autora

Jména, kazuistické údaje a poznávací znamení osob zmiňovaných v této knize autor zčásti pozměnil, aby ochránil soukromí pacientů, kolegů, známých, přátel i rodiny. Průběh i popis některých případů autor upravil či spojil tak, aby znemožnil identifikaci a zároveň vystihl myšlenku nebo diagnózu.

Tato kniha slouží pouze k informativním účelům, nikoli jako lékařská příručka. Nenahrazuje léčbu stanovenou lékařem. Pokud čtenář o svém zdravotním stavu jakkoli pochybuje, nechť vyhledá odbornou pomoc.

Úvod

Uveďme si několik základních faktů. Ženy žijí déle než muži. Mají silnější imunitní systém. Netrpí tolik vývojovými vadami, svět zpravidla vidí v širším barevném spektru a celkově se dokážou lépe vypořádat s nádorovým onemocněním. Ve všech stádiích života si zkrátka vedou lépe než muži. Jenže proč?

Na tuto otázku jsem se zaměřil, když jsem jednoho letního večera po vážné autonehodě ujížděl v sanitním voze do nemocnice. Zatímco jsem ležel napojený na přístroje, živě se mi vybavily dva momenty z minula. Jeden jsem zažil, když jsem se jako lékař na neonatologické jednotce intenzivní péče (NJIP) staral o předčasně narozené děti, druhý pak, když jsem se deset let předtím v rámci neurogenetické specializace věnoval lidem v závěru života. Zmíněné dva okamžiky spolu podle všeho souvisely, jen jsem nedokázal určit jak.

Uprostřed zmatku v sanitním voze se mi spojitost ozřejmila. Všichni zažíváme chvíle, kdy se pozastavíme nad určitými základními domněnkami. Oba výše zmíněné momenty i následný okamžik prozření se vážou k stěžejní myšlence této knihy. Soudím, že ženy jsou geneticky silnější než muži.

Když jsem začal bádat v oblasti neurogenetiky (tedy oboru zabývajícího se genetickými mechanismy neurodegenerativních onemocnění), při hledání zdravých kandidátů staršího věku pro výzkumné účely jsem nečekaně narazil na potíže. Jakkoli jsem dal dohromady příslušný dotazník i nezbytné finanční krytí, práce často vázla, poněvadž se mi nedařilo sehnat odpovídající adepty obojího pohlaví. Shánět jsem je mohl celé roky.

Měl jsem však nablízku Sáru. Ačkoli jí brzy bude devadesát a po dvou endoprotézách se bez chodítka neobejde, není k zastavení. Každý týden chodí kreslit, plavat a posilovat srdce, pravidelně i tancovat. Aby toho nebylo málo, takřka denně se angažuje v místních zařízeních pro seniory; jako dobrovolnice navštěvuje v nemocnicích ty, kteří třeba ani nikoho nemají. A čirou náhodou je to moje babička.

Členové rodiny mě často prosí, zda bych jí nemohl domluvit, aby přibrzdila. Všichni se bojí, že si toho na sebe bere moc. Všem bez výjimky odpovídám, že toho zvládá tolik právě proto, že má každodenní náplň života. Kdyby se navíc stále nepohybovala mezi lidmi, neměl bych kde brát vhodné kandidáty.

S hledáním adeptů mi začala pomáhat už skoro před dvaceti lety. Nijak se nezdráhala mi radit. „Když budeš strašit v tom bílém plášti s jmenovkou, těžko někoho seženeš,“ vytýkala mi. „Být tebou, tuhle parádu odložím. A sestřičce bych doporučovala totéž. Bílý plášť jen děsí. Připomíná mi operace a o to zrovna nestojím. V civilu budeš vypadat jako normální člověk. Chceš po druhých, aby se vzdali kusu soukromí, a to není málo. Uvidíš, kolik ochotných duší se najde.“

Poslechl jsem a bílý plášť odložil. Zabralo to. V civilu jsem pak potenciální kandidáty uvedl do obrazu. Hlásilo se mi jich pokaždé víc, než kolik byl stanovený počet. I kdyby se mi ale nakrásně přihlásili všichni, příslušníků určité demografické skupiny se vždycky nápadně nedostávalo. Chyběli prostě muži.

Postarší ženy přežívají vrstevníky v průměru nejméně o čtyři až sedm let. Ke konci lidského věku se tento nepoměr výrazně prohlubuje. Ženy nad pětaosmdesát let mohou své mužské protějšky početně převyšovat v poměru dvě ku jednomu. U stoletých převaha žen vyniká ještě nápadněji: na sto takto dlouhověkých připadá osmdesát žen a pouze dvacet mužů.1

1 Rozdíl v dlouhověkosti podle pohlaví jsme dříve v principu vysvětlovali odlišným chováním. Více mužů například umírá při výkonu vojenské služby nebo rizikových povoláních. Nyní víme, že vyšší dlouhověkost u genetických žen můžeme přičítat jejich biologické podstatě.

—

Pokročme nyní v čase o deset let k jednomu večeru, kdy se s nadcházejícím podzimem už začínalo barvit listí. V nemocnici mě zavolali na NJIP. Službu měla sestra Rebecca. Hned u umyvadla mi poreferovala o dvou nedonošencích přijatých před dvěma dny. Dvojčata Jordan a Emily přišla na svět v pětadvacátém týdnu, tedy více než tři měsíce před řádným termínem. Vzal jsem si čistý plášť, modré nitrilové rukavice i roušku, abych k miminkům omylem nezanesl něco z nemocničního atria, kde jsem těsně předtím seděl.

Sestra Rebecca pracovala v nemocnici přes třicet let a navzdory krajně náročným směnám na NJIP zdaleka nevypadala, že už překročila šedesátku. I za nejtísnivější situace dokázala mluvit a jednat tak, že okolí uklidnila. Bylo-li třeba u nejmenších pacientů změnit léčebný postup, většina spolupracovníků, lékaře nevyjímaje, často dala na její doporučení. Staniční sestra Rebecca u nedonošenců na NJIP čtvrtého stupně skutečně dovedla vnuknout správnou myšlenku. A tím, co mi ten večer řekla, dala nový směr nejen mému výzkumu, ale i celému životu.

Většina z nás si naštěstí neuvědomuje, jaké boje předčasně narozené děti dennodenně svádějí. Křehounká stvořeníčka v průsvitných příbytcích musejí sama bojovat o přežití. Inkubátor jim coby jakás takás náhražka dělohy poskytuje přesně nastavené životní prostředí, dokud nezesílí natolik, aby se bez něj obešla.

Na NJIP čtvrtého stupně se zpravidla umísťují nejnezralejší nedonošenci. Mnoho inkubátorů zde i filtruje vzduch, aby se omezilo riziko nákazy z vnějšího světa. Inkubátory zároveň udržují správnou vlhkost vzduchu. Děti se leckdy rodí s nedovyvinutou pokožkou, a nejsou proto náležitě chráněny před jejím vysycháním.

Na vzácné tvorečky obývající plexisklové kukaně se vynakládá nesmírné množství techniky a lidského potenciálu. Sestry, lékaři i rodinní příslušníci společně napínají síly, aby ty malé udrželi při životě a pomohli jim řádně růst.

Zvukům technického vybavení NJIP nelze úplně přivyknout. Vrčí tam ventilátory, hučí monitory a občas zapípá alarm tak, že i ten nejotrlejší personál vypadne z konceptu. Není divu, že se vědecky prokázalo, jak světelné a zvukové efekty moderní medicíny neblaze působí na zdraví nedonošenců (lékaři už pracují na nápravě).

Na NJIP jsem vpadl rovnýma nohama, nejprve coby medik a pak i jako lékař. Celou dobu jsem tam kolísal mezi čirým úžasem a naprostou hrůzou. Oba pocity jsem zhusta zakoušel v rychlém sledu a někdy i současně.

Hlavně se tam ale čeká. Ačkoli lékařská věda během let hodně pokročila, dětská tělíčka potřebují ze všeho nejvíc čas. Závodí s časem ve zcela opačném gardu – jejich biologická podstata si žádá maximum času, aby dozrála. Na NJIP končí pochopitelně z nejrůznějších důvodů, nicméně v řadě případů trpí předčasným příchodem na svět mozek a plíce, neboť se vyvíjejí déle než jiné orgány.

Krajně velkou zátěží určující rovněž šanci na přežití nedonošenců bývá mnohokrát to, nakolik se jim vyvinuly plíce. Musejí zásobovat tělo kyslíkem a odvádět oxid uhličitý rychlostí slučitelnou se životem dlouho předtím, než mohou řádně fungovat. Stále ještě přesně nevíme, proč se některé děti rodí předčasně, naštěstí však už za ta léta umíme s pomocí propracovaných metod zvýšit jejich naději na přežití.

Někteří nedonošenci stěží dokážou regulovat tělesnou teplotu a zároveň odrážet biliony mikrobů číhajících na snadnou kořist. Je zázrak, že děti vytržené z bezpečí lůna dlouho předtím, než dovedou vnějším vlivům samy čelit, přežijí celé měsíce až do řádného termínu narození. A přece se jim to daří. O životě a smrti u nedonošence může nakonec rozhodnout leccos – od gestačního stáří ve chvíli příchodu na svět až po neočekávaná zaškobrtnutí. Jeden z nejvýznamnějších ukazatelů toho, zda se předčasně narozené děťátko dovede s krutými úskalími života vyrovnat, představuje kupodivu prostá věc, jak jsem vzápětí zjistil.

Jakmile jsem dvojčata Jordana a Emily prohlédl, sestra Rebecca mě odvedla dlouhou chodbou do místnosti, kde jsem mohl v klidu pobýt s rodiči. V nemocnicích často chybí prostor, kde by se rodinní příslušníci nerušeně sešli. My naštěstí měli kde si sednout a popovídat.

Chtěl jsem se Sandrou a Thomasem probrat další léčebný postup, záhy mi však začali vyprávět o své cestě k rodičovství. Absolvovali řadu neúspěšných pokusů, nesčíslné série hormonálních injekcí i oplodnění in vitro a pomalu se s nadějí na vlastní děti loučili.

Pak to přišlo. Ke své velké radosti zjistili, že čekají rodinu. Nechtěli však jásat předčasně. Z vlastní zkušenosti věděli, jak snadno se může dobrá zpráva pokazit. Teprve s postupem dní a týdnů si dovolili věřit, že tentokrát už těhotenství skutečně povede ke štěstí. Když se na ultrazvuku ukázalo, že čekají nikoli jedno malé, ale hned dvě, už to vypadalo, že se vysněné rodiny konečně dočkají.

Sotva si vydechli, opět narazili na potíže. Než aby se dál těšili, jak se jejich tichý byt v Brooklynu zaplní veselým povykem dvou děťátek, museli se jen modlit a doufat, že dvojčátka vůbec zůstanou naživu.

Sestra Rebecca mě jednou pozdě večer dala zavolat, poněvadž se jí Jordan přestával líbit. Za léta praxe už věděla, že ji tušení málokdy klame. O dvojčátka jsem pečoval od začátku a už jsem se na ně těšil. Od první chvíle na oddělení se kvapem proměňovala. Upozornění ošetřující sestry mě tedy vyvedlo z míry. Pravda, po čtrnácti dnech na NJIP oba sourozenci už naštěstí dýchali sami, přesto mi bylo jasné, že ještě nejsou z nejhoršího venku.

Zamířil jsem k chlapečkovi a snažil se přitom nezamotat do drátů vedoucích k přístrojům, které mu pomáhaly. U inkubátoru už mě vyhlížela sestra Rebecca. Oba jsme se předtím jako vždy důkladně věnovali hygieně – umyli jsme si ruce, oblékli plášť, navlékli rukavice a nasadili roušku. Svorně jsme tušili, že s takhle malými pacienty to může být na pováženou. Rebecca mě upozornila, abych se u Jordana připravil na nejhorší. Situaci odhadla. Dvanáct hodin nato chlapeček vydechl naposled.

Za pár roků jsem ji potkal v nemocničním bufetu. Mezitím jsem změnil pracoviště a na své původní jsem přijel pouze přednášet. Sestra Rebecca se koncem měsíce chystala odejít na zasloužený odpočinek a po letech obětavého nasazení se těšila, jak si bude užívat sedmi vnoučat a dvou pravnoučat. Připomněl jsem jí svůj tehdejší zážitek z NJIP, jako by to bylo včera.

„Člověk ty malé pořád vidí,“ přitakala. „Stále je mám živě před očima.“ Napila se kávy.

„Chtěl jsem se vás na něco zeptat,“ navázal jsem. „Jak jste to s Jordanem tehdy poznala? Z čeho jste vyvodila, že nebude dlouho žít?“

„Těžko říct… za ty roky člověk získá cit. A většinou se řídí vlastním úsudkem. Z laboratorních výsledků nebo testů ani nemusí nic vyčíst. Prostě to odhadne. S jistotou lze tvrdit pouze to, že na NJIPce to snad vždycky mívají chlapečci podstatně těžší než holčičky. A možná nejen tam… Před dvanácti lety jsem ovdověla a přátelím se většinou se samými vdovami.“

Mlčky jsem nad jejími postřehy zapřemýšlel. Nemohl jsem si přitom nevzpomenout na babičku a to, jaká nouze je o muže ke konci životní pouti. Všechno, s čím jsem se za svého lékařského působení i bádání setkal, se mi slévalo v otázku jasně vyplývající z mlhavých let vědeckého pozorování.

„Stále se mi vštěpovalo, že muži jsou celkově silnější. V lékařské praxi i v genetickém výzkumu jsem zatím sledoval opak. Proč tedy muži budí dojem slabšího pohlaví?“ zeptal jsem se.

„Možná si nekladete správnou otázku,“ nadhodila zkušená sestra rozšafně a zamíchala si zbytek kávy v hrnku. „Než uvažovat o slabosti mužů, je spíš na místě zjišťovat, v čem je síla žen.“

—

Na odpověď jsem připadl o šest let později. Krásné letní ráno bylo jako stvořené pro vyjížďku k moři. Po úmorné zimě a uplakaném jaru se konečně ukázalo sluníčko. Svojí Emmě jsem slíbil klidnou chvilku ve dvou, a protože jsem neměl ani pohotovost, vypnul jsem i telefon. Naposled si vybavuji, jak jsem ji vzal za ruku. Jeli jsme skoro prázdnou ulicí k západu a u puštěného rádia si zpívali písničku. Při „Dotanči se mnou až na konec lásky“ od Leonarda Cohena jsme spolu kdysi poprvé tancovali.

Z výpovědi svědků vyplynulo, že do nás zboku narazil řidič, který v sedmdesátikilometrové rychlosti přehlédl červenou. Náš vůz se dvakrát převrátil. Při prudkém nárazu se promáčkla střecha a selhaly airbagy. Vzhledem k rozsáhlému poškození vozu se záchranáři připravovali na strašlivá poranění. Ještě štěstí, že jsme to přežili.

Utrpěli jsme pohmožděniny a řezné rány od roztříštěného tvrzeného skla. Z kolize jsme přesto vyšli s poměrně lehkými zraněními. Oba jsme dopadli v podstatě stejně, ale Emma přece jen o chloupek hůře. A víte, co mi běželo hlavou, zatímco jsem se zafixovaný vezl sanitním vozem do nemocnice? Jak jsem vděčný, že se moje Emma narodila jako žena se dvěma chromozomy.

Vzpomněl jsem si, jak mi sestra Rebecca vnukla otázku, proč mají ženy na začátku i na konci života více sil. Z lékařské praxe i z vědecké práce jsem tušil, že ačkoli manželka utrpěla obdobná zranění jako já, s velkou pravděpodobností se zotaví snáz. Rány se jí rychleji zahojí a lepší imunitní systém ji spolehlivěji uchrání před možnou infekcí. Vcelku to s ní skoro najisto vypadalo nadějněji.

Její tělo totiž disponuje dvěma chromozomy X, kdežto moje pouze jedním. Shrňme si, jak se v tomto směru pohlaví principiálně odlišují. Buňky všech genetických žen mají dva chromozomy X, zatímco u genetických mužů se vyskytuje po jednom chromozomu X a Y.2 Genetické ženy si tudíž na rozdíl od mužů mohou vybrat, jak se s případným úrazem vypořádají.

2 Většina lidských jedinců zdědí dva pohlavní chromozomy označované jako 46,XX, respektive 46,XY. Lze zdědit i mnoho dalších kombinací, mezi jinými také 45,XO, 47,XXX, 47,XXY nebo 47,XYY.

Oba pohlavní chromozomy získáváme od rodičů ještě před narozením. Moje žena mě geneticky převyšovala dříve, než jsme se seznámili. Už po dvaceti týdnech v těle matky nabrala oproti mně náskok a v každém měřitelném bodě našich životních cyklů ho pak zvyšovala. To platí i s ohledem na odlišnosti ve způsobu života a různé rizikové faktory, jako třeba náročné povolání, či možná sebevražda. U ženy lze od počátku předpokládat, že bude žít déle než já, ať už nás potká cokoli.

Moje manželka nevítězí zdaleka jen v obecné dlouhověkosti. Na rozdíl ode mě jí například tolik nehrozí nádorové bujení u orgánů společných oběma pohlavím. Kdyby ji přesto postihlo, spíš přežije, neboť podle odborných statistik léčba u žen zabírá spolehlivěji. Jakkoli ženy pochopitelně více postihuje nádorové onemocnění prsu, muži každoročně podléhají nádorům ve vyšším počtu.

Agresivnější imunitní systém lépe odolávající nájezdům mikrobů i zhoubnému bujení u žen zároveň provází větší sebekritičnost, co se imunologické stránky týče. U genetických žen imunitní systém mnohem častěji napadá sám sebe. Tak se projevují onemocnění jako lupus nebo roztroušená skleróza. Já mám tudíž k dobru pouze nižší riziko autoimunitní poruchy.

Tenkrát cestou do nemocnice mi tedy bylo jasné, že buňky mé ženy se už začínají dělit a procházejí selekcí na obranu proti mikrobům proniknuvším při kolizi do těla. K nápravě tkání si berou na pomoc kolektivní genetické vědění. Ve všech partiích, ať mezi bílými krvinkami v imunitním systému, nebo epitelovými tělísky v pokožce, buňky projdou svébytným a tvárným výběrem na genetické úrovni. Zato moje tělo sestávající z geneticky totožných buněk tuto možnost nemá.

Ačkoli každá buňka genetické ženy obsahuje dva chromozomy X, využít může pouze jeden. Emminy buňky tedy využívají buď chromozom X zděděný po otci, nebo ten druhý po matce. Takový luxus si moje buňky dovolit nemohou. Každá si musí vystačit s týmž chromozomem X zděděným po matce. Můj chromozom Y tak mohl po nehodě leda bezmocně přihlížet.

Manželka nade mnou dosahuje genetické převahy i proto, že disponuje různými chromozomy X. Zatímco se náš nemocniční pokoj plnil nafukovacími balonky s přáním brzkého uzdravení, buňky v jejím těle sahaly po rozličných chromozomech X a nadále se kvapem dělily. Vyrovnaný poměr mezi využitím chromozomu X po otci a toho druhého po matce se valem chýlil k nasazení jednoho konkrétního, pro daný úkol vhodnějšího.

Než dorazili záchranáři, už se dělily další bílé krvinky a využívaly jeden nebo druhý chromozom X. I jinde po těle přitom patrně buňky nasazovaly chromozom X, který se pro uzdravení nejlépe hodil. Pokud byste obdobnou soutěž hledali v mé krvi, byli byste zklamaní.

Dvojice chromozomů X propůjčuje ženám větší genetickou různorodost. Ženy dovedou z rozmanitých genetických znalostí těžit, a proto mívají vždycky navrch. Ať už je to přežití holčičky na NJIP, schopnost ženy odolávat infekcím nebo snížené riziko jejího mentálního postižení vázaného na chromozom X, vše lze zkrátka přičíst tomu, že ženy na rozdíl od mužů oplývají jistou dávkou genetické přizpůsobivosti.

Jakkoli náležíme k témuž živočišnému druhu a víc se navzájem podobáme, než lišíme, ženy z jednoho podstatného důvodu disponují lepší genetickou výbavou. Na této prosté skutečnosti už miliony let stojí sama existence. Ženy z genetického hlediska představují silnější pohlaví, a proto celou dobu přežívají natolik dlouho, aby zajistily přežití našeho potomstva – a tedy i pokračování lidského rodu.

Můj samostatný výzkum na poli genetiky, mé klinické objevy i vlastní zážitky, epochální počiny mých kolegů i poznatky vědeckých průkopníků zpochybňujících dobové pravdy nakonec vedly k nepopiratelnému zjištění, že totiž ženy jsou silnější pohlaví.

V této knize proberu zásadní úskalí, jež se během života vyskytují, a ukážu, jak je genetické ženy zdolávají i nakolik nad muži vedou co do dlouhověkosti, odolnosti, inteligence a výdrže. Budu se zabývat tím, jak medicína a v podstatě i všechny další obory tuto skutečnost doposud pomíjely.

Za dob studií se mi dostalo poučení, že bezpočet vedlejších účinků u předepsaných léků hlásívají spíše ženy. A že to zřejmě vyplývá z jejich založení – potíže obecně více ventilují a lékaře navštěvují zpravidla častěji než muži.

Tkví-li rozdíl pouze ve sdílnosti, proč potom tolik žen zakouší vážné vedlejší účinky vyžadující nezanedbatelnou lékařskou péči? Nejvyšší kontrolní úřad USA doložil, že osm z deseti konkrétních léčivých přípravků se nesmí prodávat, jelikož ženám škodí. Mimoto se u žen častěji stává, že je ošetřující lékař nedopatřením předávkuje.

Přestože z lékařského hlediska už léta víme, že ženy bývají citlivější na chemické látky typu alkoholu, nadále předepisujeme léky tak, jako by se obě genetická pohlaví vůbec nelišila. To se musí změnit. Lékařský ústav Národní akademie věd před bezmála dvaceti lety vydal prohlášení: „Pohlaví je nutno mít na zřeteli coby zásadní proměnnou.“ Berme tedy tuto veličinu v úvahu.

Mimo oblast gynekologie a porodnictví vychází neuvěřitelný lékařský pokrok, jenž nám všem přináší užitek, takřka bez výjimky z výzkumu prováděného výhradně na mužích, samečcích pokusných zvířat či samčích tkáních i buňkách. Během preklinického testování léků samičky i samičí biologický materiál absentují, pročež lékaři musejí optimální dávkování u pacientek většinou odhadovat, ne-li přímo tipovat.

Když jsem téměř před dvaceti lety objevil antibiotikum a následně vypracovával způsoby, jak otestovat jeho účinnost proti mikrobům, ve své naivitě jsem o zapojení žen do základních i klinických zkoušek ani nezapochyboval. Potřeboval jsem účinky jednoho svého objevu ještě ověřit, a proto jsem oslovil firmu, která se na nezávislé testy specializovala, takže mohla mé poznatky potvrdit, nebo vyvrátit. Když jsem koncipoval příslušné metody, předpokládal jsem, že je firma uplatní na myších obojího pohlaví stejným dílem.

Mýlil jsem se. Firma do testování nasadila pouze samečky. Jak jsem zjistil, nebyla jediná. Všechny ostatní postupovaly stejně. Když jsem se tehdy pídil po důvodu, bylo mi řečeno, že použít samečky je snazší (a levnější). Posléze jsem dospěl k zajímavému poznání, že samičky myší mívají silnější imunitní systém, a mohou tudíž zkomplikovat výsledky testů určených k léčbě infekcí u obou pohlaví.

Až příliš dlouho jsme si mylně vykládali fyzické dispozice žen a podceňovali jejich genetickou sílu. V této knize nastíním, jak se naše vnímání, zdravotní péče i badatelská kultura musejí proměnit. Vždyť na tom závisí jak budoucnost medicíny, tak přežití lidského rodu.

1
Základní údaje

Tato kniha pojednává o možnostech volby. Nikoli o tom, jak se my sami denně rozhodujeme, nýbrž o tom, co v každé vteřině volí biologická podstata ženy. Ten jev se rozbíhá v okamžiku, kdy matčino vajíčko přijímá otcovu spermii a začíná proces oplodnění.

Než přistoupím k výkladu, proberme si základy biologie. Každá lidská buňka obsahuje celkem 46 chromozomů, z toho dva pohlavní. Zdědí-li člověk dvojici XX, je genetická žena, a pokud XY, pak genetický muž.3 Všech 23 dvojic v sobě ukrývá geny nesoucí životně nezbytnou genetickou informaci obdobně jako encyklopedický soubor. Na 23 chromozomálních párů připadá podle všeho něco kolem 20 000 genů. Jakkoli jsou rozděleny nerovnoměrně, všechny do jednoho mají stejný význam.

3 Jak již zmíněno v úvodu, mnoho takových kombinací je možné zdědit. Řadí se k nim vzácná spojení typu 45,XO neboli Turnerův syndrom, 47,XXX neboli syndrom trojitého X, 47,XXY jinak zvaný Klinefelterův syndrom, 47,XYY čli Jacobův syndrom, 48,XXXX neboli tetrasomie X, případně 49,XXXXX čili pentasomie X.

Každá z 23 dvojic zpravidla zahrnuje obdobu týchž genů, pokud tedy jako genetický muž nezdědíte chromozomy X a Y. Chromozom X obsahuje bezmála 1000 genů, kdežto chromozom Y pouze asi 70, z nichž většina se podílí na tvorbě spermie.4 Léta se soudilo, že jeden gen v chromozomu Y způsobuje u stárnoucích mužů nadměrné ochlupení uší, odborně řečeno aurikulární hypertrichózu. Novější studie ukázaly, že ani tuto nechvalnou schopnost nelze přisuzovat výlučně chromozomu Y.

4 Výzkum poslední dobou odhaluje u mnohých genů obsažených v chromozomu Y další zdravotní souvislosti. Nejnovější objevy pro genetické muže bohužel většinou nevěští nic dobrého. Část genetické informace v chromozomu Y se pojí s kdečím od zvýšené zánětlivosti přes utlumení obranné adaptivní reakce imunitního systému až po vyšší riziko ischemické choroby srdeční.

Ačkoli jsme početí dosud v úplnosti vědecky neprozkoumali, jako lidstvo jsme dospěli už tak daleko, že si dovedeme pořídit dítě i bez pohlavního aktu. Postupně se učíme brát zrod nového človíčka do vlastních rukou. Asistovaná reprodukce, tedy oplodnění vajíčka mimo tělo v přísně sterilním prostředí laboratoře, se ze science fiction přesunula do běžného života. Dokážeme i mnohem víc. Umíme stvořit dítě z genetického, respektive buněčného materiálu tří rodičů a dovedeme rovněž upravovat naši vlastní DNA.

Takzvaně přirozený proces přitom není ani zdaleka jednoduchý. Zhruba pět set milionů spermií vyráží pozoruhodnou rychlostí rozmnožovacím ústrojím matky k vajíčku. Ženou se za ním děložním hrdlem až do vejcovodů, kde pak jedna pronikne jeho obalem. To, zda nese chromozom X nebo Y, následně odstartuje genetický běh a určí náš biologický osud. V tu chvíli o všem – od celoživotní náchylnosti k nádorovým onemocněním či nervovým poruchám typu Alzheimerovy choroby až po odolnost vůči virovým nákazám – rozhodne to, kterou sadu pohlavních chromozomů zdědíme: zda ženskou, tedy XX, nebo mužskou, tedy XY.

Biologické pohlaví se s životní rolí vždycky nekryje. Gender závisí nikoli na pohlavních chromozomech, nýbrž na tom, nakolik se člověk cítí jako muž, žena nebo cokoli mezi tím. Záleží, jak jednotlivec vnímá a vymezuje sebe sama i jaké místo ve společnosti zaujme. Často se oficiálně stanovuje při narození podle pohlavních chromozomů a vnější anatomie genitálu. Určován bývá i dlouho před příchodem dítěte na svět z vyšetření ultrazvukem nebo chromozomálního testu embrya ze vzorku matčiny krve.

Gender se v kterémkoli životním okamžiku nemusí krýt s danou rolí a lidský jedinec ho může průběžně akceptovat, nebo měnit. U pohlavních chromozomů, respektive jejich nesmírného dosahu v životě, takto na výběr nemá. Člověk si nemůže vybrat, jestli podědí chromozom Y, dva chromozomy Y či jakoukoli kombinaci obojího.

Co se pohlavního rozrůznění u lidí týče, rozmanité variace genů mohou pozměnit tělesný vývoj. Klíčovou roli v rozlišení pohlaví sehrává gen SRY. Nalézá se výhradně v chromozomu Y. Právě na jeho popud se z obojetných gonád vyvíjejí varlata a následně vylučují testosteron. Takto spuštěná kaskáda buněčného vývoje vede i ke vzniku mužského genitálu. Pokud však buňky jedince s chromozomem X, respektive Y, nedokážou ve vzácných případech na testosteron reagovat, nabývají zvnějšku ženské podoby, a přitom mají varlata, avšak nikoli už dělohu nebo vejcovody. K takovému stavu dochází u syndromu úplné androgenní insenzitivity. Uvedenou genetickou poruchu zapříčiňuje zděděná mutace v androgenním receptoru, tedy genu AR. Projeví se zpravidla až v období dospívání absencí menstruace.

Vzácně může fyzický vývoj u dítěte narozeného se dvěma chromozomy X probíhat po mužské genetické koleji. K takovému vybočení dochází, pokud jedinec vedle obou chromozomů X zdědí malou oblast chromozomu Y s genem SRY. Zcela výjimečně se dítě může vyvinout navenek i uvnitř jako muž i bez zmíněného genu či sebemenší části chromozomu Y. Jeden mimořádně vzácný úkaz jsem osobně pozoroval. Chlapec jménem Ethan přišel na svět jako biologický muž se dvěma chromozomy X. Gen SRY ani jakýkoli další genetický faktor způsobující inverzi pohlaví se u něj nevyskytoval, což se z hlediska genetiky zdálo nemožné. Zjistili jsme, že se u něj zdvojil gen SOX3, a genetickou ženu se dvěma chromozomy X po tělesné stránce proměnil v muže. Gen SOX3 podle všeho geneticky předchází genu SRY a oba při pohlavním rozrůznění sehrávají zásadní roli.

Pohlaví se u lidí vyvíjí složitě. Odborníci na genetiku, respektive vývojovou biologii, se dodnes snaží zorientovat na zdánlivě nepřehledné křižovatce pohlavní diferenciace. Spolehlivě víme, že chromozomální pohlaví i rozdíly s ním spojené mají biologický základ. Ženská vajíčka totiž obsahují pouze jeden chromozom X, takže biologické pohlaví dítěte určuje mužská spermie. Pokud nese chromozom Y, zpravidla se vyvine genetický chlapec. A všechny jeho buňky si následně musejí vystačit s týmž chromozomem X zděděným po matce. Pokud však spermie nese chromozom X, oplodněné vajíčko dle daného genetického programu dospěje v ženu.

Skoro po celou dobu lidských dějin jsme netušili, co o pohlaví dítěte vlastně rozhoduje, v lepším případě jsme neuměli vědecky prokázat, jak se vůbec rozrůzňuje. Existovala řada teorií a uznávaní příslušníci mnohých kultur vkládali důvěru v božská znamení či důsledně propočítané lunární kalendáře. V Indii dodnes někteří o narození chlapce usilují s pomocí ájurvédské medicíny. Sám jsem od nábožensky založených žen slyšel, že dostávaly doporučení, aby při aktu upnuly pozornost k obrázkům svatých, jelikož tak prý spíše počnou malého světce.

Dříve se vzhledem k významu mužského potomka (v patriarchální společnosti se postavení i s majetkem předávalo výhradně po mužské linii) rodiče snažili dosáhnout kombinace XY všemožnými prostředky. Před více než 2000 lety zřejmě nějaký takový otec rodu ve snaze zajistit si syna přivedl k této problematice i Aristotela. Řecký filozof už tehdy se zaujetím studoval embryonální původ živočichů. Zárodky také pilně sbíral a pitval. Zaměřoval se při tom na relativně snadno dostupná vejce kura domácího neboli všem dobře známé slípky.

Souhrn takto získaných poznatků pak v polovině čtvrtého století před naším letopočtem vydal pod názvem O rozmnožování živočichů. Na úrovni dnešní vědy zaznamenal vybrané podoby vznikajícího života. Správně uvedl, že někteří živočichové (kupříkladu právě slípky) vejce vysedí, savci vybavení placentou porodí živá mláďata a třeba žraloci odnosí vajíčka v sobě. Jako první nejspíš vypozoroval, k čemu slouží plodové lůžko a pupeční šňůra.

Rozdílnost pohlavního vývoje však ve své době tak úplně odvodit nedokázal. Usuzoval totiž, že pohlaví dítěte závisí na tom, kolik žáru muž do aktu vloží. Vývin si dle jeho soudu obecně žádal určité množství tepla. Čím více ho otec poskytl, tím spíše se mohlo embryo vyvinout v chlapce. Pokud se dost nezahřálo, na svět přišla dívka. Muži tehdy ostatně na ženy pohlíželi svrchu jako na nedotaženou část vlastního pohlaví. Čím silněji tedy zaplála vášeň, tím větší kynula naděje na syna.

Jenže co počít, když zápal v daném okamžiku chyběl nebo už se na něj muž ani nevzmohl, ačkoli po mužské ratolesti stále toužil? Aristoteles nabízel jednoduché východisko: nechť pár zkouší počnout v teplejším období roku, ideálně v létě. Jakkoli uvedená domněnka vědecky neobstojí, velký řecký myslitel se přece jen tak docela nemýlil, když určení pohlaví spojoval s horkem. Pouze se minul živočišným druhem.

U obratlovců typu želv, aligátorů či některých ještěrů se teplota oplodněných vajíček může v tomto směru projevit. Vyšší zahřátí u krokodýlů i plaza zvaného tuatara, živoucí fosilie obývající Nový Zéland, obvykle prospívá samečkům. U řady jiných druhů, například želvy bahenní či nádherné, svědčí naopak samičkám.

Představa, že se potomek takříkajíc upeče, přetrvávala dlouho a byla dokonce přijata ranou křesťanskou církví. Jakkoli se to zdá k neuvěření, někteří lidé si stále myslí, že pokud je ženě nejen při početí, ale i během těhotenství pořádně horko, spíše přivede na svět chlapečka.

O těchto pověrách jsem se poprvé doslechl od gravidní pacientky jménem Anna. Manželovi, jedinému synovi v rodině, povila už tři dcery, a tak doufala, že napočtvrté porodí kluka.

Svěřila se mi, že z těhotenství velkou radost nemá. Ocitla se totiž pod nesmírným tlakem. Tchyně si hodlala pokračovatele rodu pojistit, proto chtěla snaše zvýšit tělesnou teplotu za pomoci ájurvédské medicíny.

S bylinnými preparáty, třebaže čistě přírodními, bohužel těhotenství nejde vždycky dohromady. Anna skutečně o několik měsíců později porodila chlapce. Trpěl však mnohačetnými vadami, které nejspíš způsobil elixír domněle zaručující mužského potomka.

Více než 1000 let po Aristotelovi dokázala lékařská věda (ovládaná téměř výhradně muži) mnoha významným jevům lépe porozumět. Tak například anglický lékař William Harvey v sedmnáctém století popsal krevní oběh, Edward Jenner už v osmnáctém století přišel s vakcínou proti neštovicím a nobelista Wilhelm Conrad Röntgen na sklonku devatenáctého století nejen objevil, ale i uvedl do praxe skiagrafii. Přesto se vědci nedovedli shodnout, co vlastně určuje pohlaví. Historii genetiky obecně psali i přepisovali zejména muži, což se dle mého názoru nepříznivě odrazilo na lékařském přístupu k oběma pohlavím.

Náhled na původ i rozdíly pohlaví pak léta zůstával omezený. Chromozomální základ pohlavního rozrůznění se začal rýsovat teprve s příchodem dvacátého století zásluhou průkopnic na poli vědy. Řadila se k nim i Nettie Stevensová.

Zkoumala chromozomy u larev potemníka moučného a přitom zjistila, co jiným celou dobu unikalo. Vypozorovala totiž, že obě pohlaví zkoumaného druhu mají po 20 chromozomech (jak si jistě pamatujete, u lidí činí celkový počet 46). A že u samečků se vyskytuje jeden výrazně menší. Dotyčná badatelka tak objevila chromozom Y.

V převratném spisu z roku 1905 chromozomální určení pohlaví vymezila a popsala. Jako první tedy vyhlásila do světa, že v samičím organismu se vyskytuje dvojice pohlavních chromozomů XX, kdežto v samčím XY. Vyvodila, že právě od tohoto rozdílu se odvíjí svébytná vývojová cesta obou pohlaví.

Za studií jsem se o jmenované vědkyni vůbec nedozvěděl. Učil jsem se, že za epochálním objevem stojí někdo jiný, totiž její současník Edmund Beecher Wilson působící v oboru genetiky už delší čas. Ze skript jsem přitom nevyčetl, že dotyčný badatel mohl do pracovních zápisků mladší kolegyně nahlížet ještě před vydáním její stati. Jeho článek (uvádějící obdobné výsledky) byl téhož roku urychleně otištěn v srpnovém čísle věstníku Journal of Experimental Zoology, do jehož redakčního kruhu údajný novátor čirou náhodou patřil.

Ani další průkopnice na tomto poli nesklízí vždy uznání. Anglická vědkyně Mary F. Lyonová obor výrazně posunula, a zaslouží proto zmínku na úvod. Její článek vydaný roku 1961 v časopise Nature otřásl světem genetiky. Na jediné stránce jednou provždy změnila celé naše chápání tohoto oboru. Dosah jejích hypotéz i poznatků se dodnes zkoumá. Studovala barvu srsti u myší, a tak nám v principu osvětlila, jak se od sebe obě pohlaví geneticky liší. Popsala takzvanou inaktivaci chromozomu X, tedy to, jak se jeden ze dvou chromozomů X v ženských buňkách „náhodně“ vypne. K utlumení dochází v nejranější fázi vývoje, dříve než matka jiný stav vůbec zaznamená.

Nelze než žasnout, že více než po půlstoletí od tohoto mezníku proces inaktivace pořád ještě v úplnosti nechápeme. Nad jednotlivými kroky se nadále vznáší otazník. Jak si buňka na počátku života ze dvou chromozomů X vybírá? Soutěží oba mezi sebou? Co zastavuje útlum chromozomu X u genetických mužů s dvojicí XY?

Potíž tkví už jen v tom, že ony tajemné pochody probíhají skrytě. Rozbíhají se zřejmě za přítomnosti pouze dvaceti buněk těsně poté, kdy se vajíčko usadí v děloze. Zatím nerozluštěná záhada by se dala objasnit na lidských embryích in vivo, jenže takový způsob naráží na etická úskalí.

V nejranější fázi těhotenství skupina buněk, z nichž se posléze utvoří dítě, už má chromozomální pohlaví, tedy buď XX, nebo XY. Chromozom X se přitom vypíná pouze v ženských buňkách s dvojicí stejných chromozomů. Celý postup se odehrává v děloze, kam slídivé oko vědce nedohlédne. Proto také o inaktivaci chromozomu X v lidských buňkách stále ještě mnoho nevíme.

Něco ale tušíme. Lidské buňky využívají jistý gen RNA. Takzvaný XIST (X inactive specific transcript) se nachází v chromozomu X a poskytuje výztuž zcela pokrývající chromozom X určený k utlumení. V raném stádiu vývoje chromozomy X útlumu nepodléhají a oba uvolňují XIST, nicméně jeden se záhy vypne. Jelikož se v mužských buňkách obvykle vyskytuje pouze jeden chromozom X, vypínat se nemusí.

Který ze dvou ženských chromozomů X se tedy vyřazuje z provozu? Nad XIST většinou zvítězí ten zdatnější a zůstane aktivní. Pokud se například u některých mých pacientek vyskytoval abnormální nebo poškozený chromozom X, bez výjimky vypadával ze hry. Výztuž XIST chromozom stlačí a posléze úplně zmačká do podoby takzvaného Barrova tělíska.5 Každá ženská buňka nakonec obsahuje jeden aktivní chromozom X a jeden utlumený chromozom X ve formě Barrova tělíska.

5 Až donedávna jsme věděli pouze o dvou malých oblastech ve špičkách chromozomu X. Takzvané pseudoautosomální oblasti 1 a 2 zůstávají u žen aktivní i v utlumeném chromozomu X neboli Barrově tělísku. V porovnání se zbytkem chromozomu X zaujímají zmíněné genetické oblasti, které čítají něco kolem 30 genů či pár stránek genetického materiálu, pouze nepatrnou plochu.

Jako příměr si vezměme zápas ve volném stylu. I tady se v každé buňce takříkajíc udrží na nohou pouze jeden chromozom X. Jsou-li v inaktivačním zápolení síly vyrovnané, útlum nastává podle všeho náhodně – jako když si hodíme mincí. K odrovnanému chromozomu X neboli Barrovu tělísku už ženská buňka nemůže. To jsme si aspoň mysleli.

Skoro po celých padesát let od zmíněného objevu jsme se domnívali, že genetické soukolí ženské buňky si k Barrovu tělísku (jinak řečeno utlumenému chromozomu X) nedokáže zjednat přístup. Ukazuje se, že Lyonová neměla stoprocentně pravdu. Utlumený chromozom se tak úplně nevypne. Ženy fakticky disponují dvěma chromozomy X v každé z bilionů buněk. Chromozom X i v útlumu pomáhá buňku udržet při životě. Zhruba čtvrtina genů ve zdánlivě vypnutém chromozomu X zůstává ženským buňkám i nadále k dispozici. Tento jev nazýváme „únik od inaktivace X“.

Jak doložím v dalších kapitolách, chromozom X každé buňce skýtá dodatečný genetický pohon. Ženy tak před muži získávají náskok. Věc se má následovně. Pokud jste žena a obdobně jako tři a půl miliardy vašich genetických souputnic na této planetě zdědíte po dvou chromozomech X v každé buňce, vaše buňky si mohou vybírat. A proto snáz vydržíte, když jde v životě do tuhého.

Každý chromozom nám dennodenně poskytuje genetické rady do života podobně jako jednotlivé svazky již zmíněného encyklopedického souboru. Potřebujete ještě další lipázu na rozštěpení tuku v pistáciové zmrzlině, kterou jste si právě dali u Itala? Snadná pomoc. Gen PNLIP v chromozomu 10 instruuje buňky slinivky. A co zkonzumovaná laktóza? Maličkost. Gen LCT v chromozomu 2 vyšle pokyn buňkám střevní výstelky a dostanete laktázu (enzym odbourávající laktózu neboli mléčný cukr), abyste netrpěli nadýmáním.

Proč tedy chromozom X sehrává v lidském životě obzvlášť významnou úlohu? Bez něj nelze žít. Natožpak přijít na svět. Každý člověk musí mít aspoň jeden. Na jeho základě si mimoto budujeme, respektive udržujeme mozek a imunitní systém. Toto rozsáhlé genetické kompendium řídí vývoj i mnohé důležité funkce lidského těla.

—

Chromozomy slouží k určení pohlaví nejen u lidí. Sám jsem už více než před dvaceti lety začal pozorovat včely. Vědecký zájem ve mně podnítila docela prostá otázka. Co se děje s včelou, pokud onemocní?

Včely musejí sbírat pyl a nektar z nesčetných květů často daleko od domovského úlu. V terénu se setkávají se všemožnými mikroby.

Na rozdíl od obratlovců typu lidí si včely v případě napadení mikrobem netvoří protilátky. Naučily se bojovat chemickými zbraněmi. Fungují jako privátní apatyka a dokážou si ad hoc vyrobit vlastní antibiotika zacílená na konkrétní nákazu. (Některá včelí léčiva – například apidaecin – se pak dostávají i do medu.) Pokoušel jsem se vysledovat, zda by takové medicinální produkty nemohly léčit infekce i u lidí.

Jako člověk z oboru jsem velkou pozornost věnoval genetice a rozmnožování tohoto hmyzu. Na rozdíl od mnoha jiných živočišných druhů – kupříkladu ptáků uplatňujících systém obdobný chromozomálním dvojicím XX a XY – si včely určují pohlaví po svém. Jejich svébytný způsob jsem si připomněl, když jsem jednou otevřel úl a uviděl, kolik vajíček královna nakladla – a že se skutečně činila. Matky jich denně kladou okolo 1500.

Za dob Aristotela by kdekterý otec rodu dal cokoli, jen aby si zajistil syna. Včelí královny přitom dovedou volit pohlaví už miliony let. Sama matka z titulu svého majestátu rozhoduje, zda se z vajíčka vylíhne dělnice nebo trubec.

Probíhá to následovně. Královna snese vajíčko obsahující 16 chromozomů, a pokud u toho zůstane, bude z něj trubec.6 Rozhodne-li se pro dělnici, nanese na vajíčko špetku spermatu uloženého ve vlastním těle. Sperma se s vajíčkem spojí a oplodní ho. Původních 16 chromozomů tak zdvojnásobí. Dělnice jich potřebuje právě 32. Ženy mají o jedno vydání chromozomu X navíc, zato včelí dělnice mohou volit z ještě vyššího počtu genetických možností. Oproti trubcům tak získávají šestnáctkrát větší manipulační prostor.

6 Trubci ve zdravém úlu uprostřed plodného léta tvoří 1 až 15 % z celkového osazenstva čítajícího od 15 000 do 75 000 včel.

Tedy pro představu. Ženy mají v porovnání s muži k dobru pouze jeden chromozom X, kdežto včelí dělnice dostávají do výbavy hned celou sadu navíc. Takovému množství genetického materiálu se při jejich pracovní zátěži není co divit. Vždyť jaká kvanta energie i času vynakládají jen na to, aby uchránily obydlí před choroboplodnými zárodky. Taktéž nasazují život při obraně úlu před predátory.

Zároveň mají za úkol zajišťovat veškerou výživu včelího společenstva. Podivuhodná přeměna nektaru v med si mimoto žádá celé dny usilovného vypětí. Nejprve je třeba šťávu z květů rozštěpit za pomoci enzymů. Dělnice proto musejí mávnout křidélky 11 400krát za minutu. Kmitání provázené typickým bzukotem pomáhá tekutinu dehydrovat a zahustit do podoby medu. Přes veškerý pokrok věda dodnes nedokázala tento specifický proces napodobit.

Včelí dělnice se může od údržby a ostrahy úlu vypracovat až ke sběru pylu, respektive nektaru. Musí oblétat přes 2 000 000 květů a urazit bezmála 90 000 kilometrů, aby vyprodukovala půl kilogramu medu. Ustavičně se má na pozoru před útočníky a stihne přitom ještě opylovat 80 % ovocných stromů, zeleniny i obilovin na území Spojených států. Jako by toho neměla už tak dost, propracovanými tanečky navádí svoje družky v terénu ke zdrojům kvalitní potravy. Dělnice nadto v rámci hmyzího světa prokázaly matematické vlohy. Pod vedením australských a francouzských badatelů zvládly početní úkony typu sčítání a odčítání. Taková schopnost se v této části živočišné říše zdála vyloučená, jelikož předpokládá vyšší úroveň kognitivních dovedností. Na to ale pilná včelička stačí.

Jaká práce tedy zbývá na trubce? Odpověď zní prostě… žádná.

Trubci se nestarají o údržbu obydlí ani o vlastní obživu. Nechávají o sebe pečovat dělnice. Nepomohou jim ani s obranou úlu, poněvadž na rozdíl od dělnic nemají žihadlo, nýbrž úd vhodný k jedinému účelu, totiž k rozmnožování.

Matka se coby prvnička páří za letu pouze jedinkrát v životě, zato až s padesáti trubci, kteří ji přilétají oplodnit z jiného úlu. Sperma pak uchovává ve zvláštním orgánu zvaném spermatéka. Dokáže ho udržet při životě patrně i několik let a pomáhá jím na svět dělnicím.

Není divu, že před zimou musí většina trubců z úlu pryč. V horších časech by dělnice zbytečně zatěžovali. Venku zpravidla dlouho nevydrží a záhy podlehnou hladu, nepřízni počasí či útoku predátorů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lepší polovička.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.