Jíst Buddhu

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Barbara Demicková

Jíst Buddhu – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Barbara Demicková

Jíst Buddhu

Copyright © 2020 by Barbara Demick

Translation © Martina Neradová, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-7662-267-8

ISBN e-knihy 978-80-7662-269-2 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7662-270-8 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7662-268-5 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Na památku

Lozang Čhödag Tocchiga

(1981–2015)

Poznámka autorky

Centrum Ngawy, 2014

Tibet byl po staletí znám jako království poustevníků. Jeho kouzlo se skrývalo za přirozenou bariérou Himálaje a teokratickou vládou uzavřenou okolnímu světu, v jejímž čele se střídali dalajlamové, považovaní za převtělení svého bezprostředního předchůdce. Literatura devatenáctého a dvacátého století věnovaná Tibetu se hemží příběhy cizinců, kteří se pokusili proklouznout za hranice Tibetu v přestrojení za mnicha nebo poustevníka.

Dnes nezavírají dveře Tibeťané, ale Komunistická strana Číny. Čína vládne Tibetu od roku 1950 a vůči zahraničním návštěvníkům se chová jako mimořádně neochotný dveřník. Ve Lhase se nachází moderní letiště s bankomaty a pobočkou fastfoodového řetězce Burger King, které proměnilo někdejší svaté město v turistickou past určenou téměř výhradně čínským výletníkům. Cizinci musí před cestou do Tibetské autonomní oblasti, jak toto území nazývá Čínská lidová republika, získat zvláštní povolení ke vstupu. Zmíněné povolení je jen vzácně udělováno akademikům, diplomatům, novinářům či komukoli se sklonem pokládat nepříjemné otázky. Východní výspy Tibetské náhorní plošiny, sousedící s čínskými provinciemi S’-čchuan, Čching-chaj, Kan-su a Jün-nan, jsou teoreticky přístupné všem držitelům platného čínského víza, ale v praxi jsou cizinci často zastaveni na kontrolních stanovištích nebo nedostanou povolení ubytovat se v hotelu.

Já jsem do Pekingu přijela v roce 2007, rok před letní olympiádou, jako dopisovatelka Los Angeles Times. Čína se, coby uchazeč o pořádání olympijských her, zavázala k významnému pokroku v otázce dodržování lidských práv a zpřístupnění země novinářům. Ve skutečnosti však země zůstávala reportérům z valné části uzavřená. Jedním z nejméně dostupných míst byla Ngawa (někdy také psáno Ngaba).

Městys Ngawa je prakticky neznámý. Objeví-li se na mapách s anglickými popisky, říká se mu čínským jménem A-pa. S výslovností tibetského jména, které začíná nosovkou „ng“, mají někteří cizinci potíže, ale v závislosti na tibetském dialektu zní přibližně jako Naua nebo Naba.

Čínským komunistům je Ngawa trnem v oku již od třicátých let dvacátého století. Nemine deset dvanáct let, aby tu nevypukly protivládní demonstrace, které po sobě tradičně zanechají další spoušť a další mrtvé. Tibeťané následují učení čtrnáctého dalajlamy Tändzin Gjamccha, jemuž byla udělena Nobelova cena míru jakožto stoupenci nenásilí, a v tomto kontextu stojí za povšimnutí, že ke ztrátám na životech dochází v posledních letech převážně na tibetské straně. Během ngawských protestů v roce 2008 začaly čínské jednotky střílet do demonstrantů a zavinily smrt několika desítek lidí. V roce 2009 se buddhistický mnich polil benzinem na hlavní ngawské třídě a požadoval návrat dalajlamy, který žije v indickém exilu. Po tomto činu se vzedmula vlna sebeupalování. Do této chvíle spáchalo sebevraždu upálením 156 Tibeťanů, přičemž téměř třetina pochází z Ngawy nebo jejího okolí; poslední případ byl zaznamenán v listopadu 2019. Tato úmrtí jsou pro Peking velice nepříjemná, protože jsou v rozporu s oficiálním tvrzením, že Tibeťané jsou pod čínskou kuratelou spokojení.

Po prvních sebevraždách začaly čínské úřady bránit novinářům ve vstupu do Ngawy s dvojnásobným úsilím. U vjezdu do města se objevila nová kontrolní stanoviště s protitankovými překážkami, barikádami a milicionáři, kteří nahlíželi do aut, aby odhalili každého cizince, jenž by se pokusil proniknout dovnitř. Někteří neohrožení novináři se s větším či menším úspěchem krčili na zadních sedadlech a snažili se nenápadně vysunout kameru z okýnka, jako by to byl periskop.

Novináři jsou věční rebelové. Když nám řeknou, že někam nesmíme, nepochybně se tam pokusíme dostat. Ve své poslední knize jsem psala o Severní Koreji a musím přiznat, že mě tohle téma lákalo i proto, že jde o zemi, kam se západní turista jen tak nepodívá. Jakmile jsem se rozhodla, že se budu detailně věnovat jednomu tibetskému městečku, zaměřila jsem se na Ngawu. Chtěla jsem se dozvědět, co je na ní tak výjimečného a proč to čínská vláda tak úzkostlivě tají. Proč je tolik místních obyvatel ochotných zničit své tělo jednou z nejděsivějších metod, jakou si lze představit?

Mimoto ve mně Tibet vzbuzoval zvědavost typickou pro člověka ze Západu. Ačkoli nejsem buddhistka a nehledám útěchu v náboženských učeních Dálného východu (a po pravdě ani Západu), uvědomovala jsem si, že Tibet je místo prodchnuté duchovností, z níž vzešla bohatá kultura, filozofie a literatura vybočující z našeho stále homogennějšího světa. Protože jsem studovala čínské dějiny, znala jsem základní informace o čínské invazi a dalajlamově útěku. Ale o samotných Tibeťanech jsem měla jen matnou představu, nepočítám-li klišé ztělesňované svatými muži s propadlými tvářemi dlícími v jeskyních nebo veselými nomády přebírajícími modlitební korálky. Jak se asi žije Tibeťanovi v jednadvacátém století na okraji moderní Číny?

Technologie do velké míry zbavila svět tajemství. Google Earth nám umožňuje přenést se několika kliknutími do nejodlehlejších koutů světa, ale nedokáže nám vysvětlit, co se tam dole na Zemi děje. Do Ngawy jsem musela osobně.

Zde je na místě zmínit něco málo ze zeměpisu: Do Tibetské autonomní oblasti vyhlášené čínskou vládou spadá z historických důvodů, o nichž bude v této knize ještě řeč, pouze polovina Tibetské náhorní plošiny. Většina Tibeťanů žije v enklávách uvnitř provincií S’-čchuan, Čching-chaj, Kan-su a Jün-nan, které leží mimo „oficiální Tibet“, ale proto ještě nejsou o nic míň tibetské. V posledních desetiletích se východní část náhorní plošiny dokonce stává samotným srdcem Tibetu, kde se rodí neúměrně vysoký počet slavných tibetských hudebníků, filmových režisérů, spisovatelů, aktivistů a lamů, včetně současného dalajlamy.

Městys Ngawa leží v provincii S’-čchuan, přibližně v místě, kde se Tibetská náhorní plošina střetává s Čínou, což z něj činí svého druhu frontovou linii. Kdo chce městečko navštívit, obvykle cestuje přes Čcheng-tu, hlavní město s’čchuanské provincie a jedno z nových čínských megaměst.

Je třeba opustit křiklavý nevkus nových nákupních středisek s butiky nabízejícími značky Gucci a Louis Vuitton i vysokopodlažní bytové domy, vyjet na dálniční okruh a potom zamířit na sever do hor. Vzdušnou čarou je to do Ngawy jen 350 kilometrů, ale jízda přes pohoří Čchiung-laj, deštnými pralesy mírného pásu, které jsou přirozeným domovem milovaných čínských pand, zabere celý den. Vůz stoupá úzkými serpentinami smáčenými pramínky, které stékají z kamenitých svahů. Jakmile vyjede na náhorní plošinu, stromy ustoupí a objeví se otevřená krajina. Přechod je to tak prudký, jako byste vstoupili do tajemné skříně a vystoupili v jiné dimenzi.

Zvlněný koberec zeleně, jehož zvedání a klesání určují tvary horského masivu, se rozbíhá do všech směrů. Ve výpravných knihách o Tibetu je nebe vždycky modré, ale při mých převážně jarních návštěvách visely vatové chomáče hustých mraků tak nízko, že zakrývaly vrcholky hor. Vesnice podél silnice sestávají ze shluků nízkých hliněných domů. Těch pár aut, které tudy projedou, nevyvádí chundelaté jaky a ovce z klidu. Na klíčových místech u silnice leží obětiny božstvům, která podle Tibeťanů obývají každý horský průsmyk a kopec. Na hřebenech hor se třepotají modlitební praporky, vyšisované sluncem do bledých pastelových odstínů.

Ngawa leží téměř 3 400 metrů nad mořem, přestože to nemusí být na první pohled patrné, protože je tu rovina. Centrum není ničím víc než úzkým pruhem městské zástavby zařízlým do travnatých plání. Ngawou vede hlavní silnice, na mapách označená číslem 302; z jednoho konce na druhý dojedete za patnáct minut. První semafory se tu objevily v roce 2013. Potkat muže na koni není v této rurální oblasti nic výjimečného, ale obvyklejším dopravním prostředkem se stal motocykl nebo rikša. Většina starších obyvatel a někteří mladí nosí čhupu, tradiční tibetský kabátec přepásaný v pase, ale mnozí volí kompromis mezi tradicí a praktičností konfekčních kovbojských klobouků, péřových bund nebo objemných kabátů z ovčích kůží. Ženy často oblékají dlouhé sukně.

Po obou stranách Ngawy se jako zarážky na knihy zvedají dva buddhistické kláštery, jejichž pozlacené střechy se třpytí na slunci. Jsou natřené sytými odstíny rumělkové červeně a žloutkové žluti, barvami vyhrazenými klášterním budovám, které kontrastují s fádně šedivou krajinou. Nedaleko prvního kontrolního stanoviště při příjezdu z východu stojí klášter Se. Na západním konci městečka se nachází větší klášter Kirti, který byl centrem sebeupalování.

Tyto kláštery mezi sebou dělí území poseté nízkopodlažními domky s kachlíkovými fasádami, které připomínají koupelny obrácené naruby. Přízemí zpravidla patří obchodům; když se otevřou kovové dveře, naskytne se nám pohled na nepěknou změť zboží: náhradní díly na auta, kýble, mopy, plastové stoličky, levné tenisky, zemědělské nářadí.

Imperativ čínského rozvoje vtiskl Ngawě jistou uniformitu. Na vývěsních štítech se skví nápisy Čínská lidová banka, China Mobile, China Unicom. Ngawa je také správním centrem stejnojmenného okresu (městys má okolo 15 tisíc obyvatel, okres přibližně 73 tisíc), a tak tu nechybí obvyklá škála šedivých státních úřadů, nemocnice, rozsáhlý areál nižší střední školy, policie a úřad veřejné bezpečnosti. Všechny instituce se pyšní velkými rudými vlajkami, jež nelze přehlédnout. Nebýt většího počtu policejních aut a vojenských vozidel, bylo by to tu stejné jako v okresních městech západní Číny. Před jediným obchodním domem často parkuje obrněný transportér. Policejní kamery zaznamenávají státní poznávací značky aut, která překročí hranici Ngawy v jednom či druhém směru. Hlavní silnici neustále brázdí vojenské náklaďáky zakryté zelenou plachtou, které patří k vojenské základně sídlící na druhé straně kláštera Kirti. Údajně je tu umístěno 50 tisíc příslušníků bezpečnostních složek, což je pětkrát více než v jiných okresech stejné velikosti.

Ngawa vděčí své odlehlé poloze za to, že ji doposud nepřeválcovaly čínské obchodní řetězce a fastfoodové restaurace, přesto tu najdeme množství malých čínských podniků inzerujících hot pot a knedlíčky. Před pár lety, v reakci na stížnosti, že se Ngawa příliš počínšťuje, nařídila místní správa ozdobit budovy na hlavní třídě tibetskými motivy. Nástěnné malby lotosových květů a mušlí, zlatých rybek a slunečníků jsou výrazem nuceného veselí. Celkový vzhled doplňují červeně natřené kovové rolety s buddhistickými symboly. Čínští obchodníci dostali nakázáno připojit na vývěsní štíty tibetské nápisy, ale od Tibeťanů vím, že jsou často plné chyb. Sama mohu soudit jen podle svérázných nápisů v angličtině, které se vyskytují na některých cedulích:

NGAWA BENEVOLENCE A GARÁŽ

BRILANTNÍ DEKORACE

Za sedm let, které jsem prožila v Číně, jsem zdokonalila svou schopnost pohybovat se po Tibetské náhorní plošině, aniž bych budila pozornost. Nechtěla jsem se navléknout do směšného přestrojení, jak to dělali průzkumníci v devatenáctém století, ale přece jen jsem si koupila měkký puntíkatý klobouk a jednu z těch roušek, jimiž se Asiaté chrání před znečištěným ovzduším. Nosila jsem dlouhé, zaprášené kabáty a šněrovací boty bez podpatku. A protože každou chvíli pršelo, ukrývala jsem se pod deštníkem.

Podařilo se mi uskutečnit tři delší cesty do srdce Ngawy. Kromě toho jsem dělala rozhovory s ngawskými rodáky v jiných částech náhorní plošiny, kde neplatí tak přísná omezení. V tibetských exilových komunitách v Indii a Nepálu žije mnoho lidí z Ngawy, kteří mi ochotně věnovali svůj čas a podělili se o své vzpomínky. V Káthmándú jsem dokonce narazila na Ngawský spolek. Po staletí, až do příchodu Komunistické strany Číny, v Ngawě vládli její vlastní králové a královny a jejich potomci jsou studnicí dějinných informací o celé oblasti a vládnoucí dynastii. Jeden laskavý čínský učenec mi poskytl překlady dokumentů čínské vlády, které se týkají Ngawy. Protože jsem předem počítala s kritikou z čínské strany, že jsem strádání Tibeťanů účelově zveličila, ověřila jsem si příběhy všech lidí, o nichž píšu, v rozhovorech s jejich příbuznými, přáteli a sousedy.

Všichni lidé jsou skuteční, všechny události a dialogy se odehrály tak, jak jsou popsány v knize, a zachována zůstala i chronologická posloupnost. Jména některých lidí jsem změnila, aby za svou upřímnost nebyli vystaveni postihům, ale každý mluví sám za sebe, nevytvářela jsem žádné fiktivní protagonisty inspirované skutečnými postavami.

část první

1958–1976

první kapitola

Poslední princezna

Královská rodina z Ngawy. Gönpu vidíme uprostřed v popředí fotografie, její otec, ngawský král, stojí za ní; 1957

1958

Gönpo ucítila kouř dřív, než spatřila, odkud stoupá. Přestože jí bylo teprve sedm a v aktuální politické situaci se nijak neorientovala, už několik týdnů měla pocit, že je něco v nepořádku, a nyní se její neblahá předtucha potvrdila. Právě se spolu s matkou, sestrou, tetou a konvojem služebnictva vracela z vesnice, kam odjeli po smrti strýce, aby se zúčastnili pohřebních obřadů. Když vyrazili z domova, bylo ještě léto, ale od té chvíle uběhlo čtyřicet devět dní neboli tradiční doba truchlení, po jejímž uplynutí se podle buddhistické víry zesnulý znovu narodí. Mezitím začal podzim a večerní chlad dával tušit sníh, který se už brzy přikrade z horských vrcholků. Gönpo byla navlečená do tlustých šatů z ovčí kůže lemovaných kožešinou, ale zpod jejího koně foukalo, až se chvěla zimou. Na koni seděli všichni: Gönpo, stejně jako většina Tibeťanů, byla navzdory svému mládí zkušenou jezdkyní. Drželi se trasy silnice, kterou nedávno vyprojektovali čínští inženýři, byť ještě nebyla vyasfaltovaná, a mířili na západ, do zapadajícího slunce. Jiným směrem se vydali až u říčky, která tekla na sever, ke Gönpině domovu; jakmile se vynořili zpoza houští, Gönpo uviděla zdroj kouře. Z koňského hřbetu měla nerušený výhled na půl tuctu ohňů a stejný počet stanů. Když dojeli blíž, viděla, že to nejsou stany ze srsti černých jaků, jaké si stavěli Tibeťané, ale malé bílé stany Lidově osvobozenecké armády.

Psal se rok 1958, od chvíle, kdy Mao Ce-tung vyhlásil Čínskou lidovou republiku, uplynulo devět let, a vídat na venkově ležení Lidově osvobozenecké armády nebylo nic neobvyklého. Jenže tentokrát se vojáci utábořili na jejich pozemku, a to Gönpu překvapilo. Na posledním úseku dvoudenního putování bojovala se spánkem, ale teď ji probudila zvědavost a záchvěv strachu. Seskočila z koně mezi prvními, aniž počkala, až jí pomohou sluhové. Rozběhla se k bráně, udivená, proč nikdo nevyšel přivítat navrátilce. Ze všech sil zabušila na dřevěná vrata dvakrát vyšší než dospělý muž, s horním masivním překladem. Nikdo neotevřel, a tak zakřičela z plných plic.

„Hej, hej! Kde všichni jste?“

Potom k ní došla maminka a přidala se k jejímu volání.

Konečně se objevila Gönpina chůva a odemkla bránu. Ale místo vřelého přivítání se přes děvčátko natáhla, jako by tam ani nebylo, přiblížila se tváří k uchu Gönpiny matky a něco jí pošeptala. Gönpo neslyšela, co říká, ale z maminčiny reakce poznala, že to jistě nebyla dobrá zpráva. V poslední době vídala maminku často plakat – mrtvý strýc byl jejím nejmilejším bratrem, a tak ji teď napadlo, že se maminka zase rozplakala, protože se jí po něm stýská. Gönpo tomuhle vysvětlení chtěla věřit, přestože všechno, od kouře přes stany až po chůvu, nasvědčovalo tomu, že je to jinak. Instinkt jí napověděl, že svět už nikdy nebude takový, jak ho doposud znala.

Gönpu vychovávali jako princeznu. Její otec se jmenoval Palgön Rabtän Thinlä,* což lze volně přeložit jako „ctihodný, osvícený, neochvějný“, a byl čtrnáctým z panovníků království Meu. Hlavním městem říše byla Ngawa, dnes ležící v provincii S’-čchuan. Když se v roce 1950 narodila Gönpo, bylo to tuctové městečko, kam přijížděli trhovci prodávat sůl a čaj a pasáci máslo, kůže a vlnu. Celá oblast byla slepencem malých lenních panství spravovaných nejrůznějšími náčelníky a králi, princi, chány a vojenskými vůdci. Místním panovníkům, jako byl Gönpin otec, říkali Číňané tchu-sʼ, což se často překládá jako velkostatkář, ale Tibeťané jej nazývali gjalpo neboli král. Jako o královském majestátu o něm hovoří rovněž anglicky psané kroniky z počátku dvacátého století. A rozhodně platilo, že právě tak chápala společenské postavení své rodiny Gönpo.

Jako malá chodila v tradiční čhupě dlouhé až na zem a svázané v pase. Podobný oděv nosili téměř všichni Tibeťané; kvalita čhupy vypovídala o jejich společenském statusu. Ta její byla lemovaná vydří kožešinou. Gönpo nosila na krku korále velké jako kuličky hroznového vína – z korálů, jantaru a vzácného tibetského pruhovaného achátu neboli zi, o němž se říká, že chrání před zlým okem. Ale jinak moc princeznovská ani holčičí nebyla; spíš roztomilá než hezká, s pršáčkem a mezírkami mezi zuby, které jí propůjčovaly rošťácké vzezření. Jako mnoho jiných dívek v Ngawě měla krátce zastřižené vlasy, což znamenalo, že ještě není zralá na vdavky. Její matka a ostatní dospělé ženy v panovnické rodině nosily dlouhé copy svázané střapci a šňůrami korálů, které byly tak komplikované, že je služky zaplétaly až dva dny.

Rodina bydlela ve velkolepém panském sídle na východním konci Ngawy, těsně za městským centrem – technicky vzato to byl palác, ale svou robustností připomínal spíš pevnost. Dům, navržený v tradičním tibetském stylu, byl postavený z dusané hlíny a v období sucha, kdy náhorní plošina ztratila travnatou pokrývku, splývala jeho šedohnědá barva s okolní krajinou. Masivní zdi, u paty silné přes dva a půl metru, se směrem dovnitř postupně ztenčovaly, aby dokázaly zajistit stabilitu v případě zemětřesení, a tvar lichoběžníků měla i úzká okna s dřevěnými mřížemi. Zdi nebyly nijak zdobené, s výjimkou dvou dřevěných balkonů – jeden vyčníval na východ, druhý na západ. Balkony vypadaly elegantně, ale ve skutečnosti sloužily jako toalety. Lidské výkaly padaly dolů, kde je smísili s popelem a rozhodili na pole jako hnojivo.

Absenci moderních vymožeností vynahrazovala prostornost. Dům zabíral téměř sedm a půl tisíc metrů čtverečních a dělil se na víc než 850 místností, od kobek, stájí a komor v nejnižším patře až po pokoje, jejichž elegance a význam stoupaly s každým podlažím.

Byly tu ložnice pro děti a jejich matku, pokoje pro královskou družinu a královy zmocněnce. Horní místnosti byly obložené dřevem zakrývajícím hliněné stěny.

Nejvyšší patro bylo zasvěceno duchovní praxi, jak se slušelo. Pokoje oživovaly fresky a thangky, tibetská malovaná plátna, vše v úžasných odstínech zářivých barev. Buddhistické bytosti se stále převtělují, a proto se každá z nich objevuje v nesčetných podobách, někdy jako muž, jindy jako žena. Nechyběl tu minulý a budoucí Buddha, ani množství bódhisattvů, světců, kteří se zřekli nirvány, aby nebyli vyloučeni z řetězce znovuzrození a mohli pomáhat ostatním. Nejcennějším artefaktem byl dar od čtrnáctého dalajlamy: socha Avalókitéšvary, v tibetštině Čänräziga, bódhisattvy soucítění a svatého patrona Tibeťanů, která představovala středobod králova chrámu.

Král byl zaníceným bibliofilem s rozsáhlou sbírkou knih a svatých písem. Některé byly vytištěné zlatem a stříbrem. Do přijímacího sálu pod síní se svatými texty se vešly tisíce mnichů. O buddhistických svátcích to v paláci zvučelo kakofonií zpěvu, činelů, rohů a mušlí. A nepřeložitelnou mantrou odříkávanou Tibeťany při vzývání jejich svatého patrona, bódhisattvy soucítění:

Óm, mani padme, húm.

Každodenní život v paláci odměřovaly buddhistické obřady. Král každé ráno před svatyní nejprve několikrát padl tváří k zemi. Ze stoje s rukama spojenýma nad hlavou v modlitbě se jedním pohybem natáhl na zem, z vertikální do horizontální pozice, a znovu vstal. Tímto rituálem si udržoval štíhlou postavu a čistou mysl.

Nedalo se poznat, co je ještě víra a co kultura nebo zvyk. Když byla Gönpo přistižena při lži, musela několikrát obejít nedaleký klášter a otáčet bezpočtem modlitebních mlýnků, na výšku postavených velkých válců z kovu, dřeva a kůže, do nichž byly vyryté modlitby. Každé otočení mlýnku se rovnalo hlasitému odříkání modlitby. Mlýnky byly těžké a pokání přimělo holčičku k zamyšlení nad jejím prohřeškem.

Děti – Gönpo a její o šest let starší sestra – žily s matkou v oddělených pokojích na jedné straně domu. Po probuzení je matka brala do otcových komnat, aby mu popřály dobré ráno. Totéž se opakovalo před spaním, kdy mu chodily dát dobrou noc. Rodina jedla většinou společně a otec přísně dohlížel, aby se dívky chovaly způsobně. Před jídlem se všichni pomodlili. Děti čekaly, až se najedí dospělí. Otec nikdy nenechal na talíři jediné zrnko rýže, aby dcerám vštípil, že bez tvrdé práce rolníků by všichni byli o hladu. Trval na tom, aby jeho zaměstnanci dostávali stejnou porci jako on, i když často jedli později, kdy už jídlo bylo studené. Král byl puntičkář, a i když jeho dcerám kolovala v žilách šlechtická krev, nechtěl, aby byly rozmazlené. Přestože měl palác plný služebnictva, postel si stlal sám.

Coby muž, který předběhl svou dobu, pevně věřil, že dívky by měly získat stejné vzdělání jako chlapci. Syna neměl a počítal s tím, že se příští hlavou jeho království může stát jedna z jeho dcer. Gönpo měla učitele, který přicházel každé ráno, aby ji tradiční metodou učil tibetskou abecedu: posypal tabulku popelem a dal jí brk na psaní, aby s ním obtáhla jednotlivá písmena. Tibetština je na psaní náročná; písmo, vršící na sebe jednu souhlásku za druhou, vzniklo úpravou písma používaného v severní Indii. Gönpo na jeho kudrlinky upírala skelný pohled celé hodiny.

Byla neklidné dítě a život mezi zdmi paláce jí byl proti mysli. Když se začala batolit, chůva jí k pasu uvázala zvonek, aby ji slyšela, kdykoli se pokusí vyjít ven. Teprve mnohem později si Gönpo uvědomila, jak bylo těch několik prvních let jejího života v odloučení pomíjivých. Neměla žádné stejně staré kamarádky, se kterými by si mohla hrát. Starší sestra, bledá a pilná, se jejích uličnických výprav účastnit nechtěla. Gönpo byla nejšťastnější, když přišli na návštěvu mniši, protože někteří byli ještě chlapci v jejím věku. Nejradši měla toho, který byl shodou okolností rozpoznán jako tulku, reinkarnovaný lama. Dospělí se k němu chovali s velkou úctou, ale Gönpo ho tahala za rukáv, aby si s ní šel kopat do přijímacího sálu. Často také proklouzla za zdi paláce, aby si hrála s dětmi ze sousedního domu. Tam se jako princezna nechovala. Podle vzpomínek jednoho z hochů prý u něj doma vždycky chtěla pomáhat s domácími pracemi. Bylo jí trapné, že má víc než ostatní děti, a tak jim rozdávala svoje oblečení. Jednou se přidala k dětem ze sousedství, které se vplížily do soukromých zahrad paláce, aby si natrhaly fazole. Samozřejmě si neuvědomila, že fazole, které krade, byly její vlastní.

Když byla starší, otec si začal dělat starosti, že nemá vystupování princezny. Chtěl, aby si přestala hrát s dětmi z okolí, které byly potomky jeho poddaných. A tak Gönpě nezbývalo nic jiného, než se dívat z oken na dvůr obehnaný zdí a na kopce za ním, které se vlnily daleko na sever, kde přecházely v zasněžené pohoří. Kam oko dohlédlo, tam se rozkládala otcova říše.

Království Meu sahalo přinejmenším sto padesát kilometrů na severovýchod k Dzöge (čínsky Zoige). Územní vymezení říše je nejasné, protože v téhle společnosti se moc nepoměřovala půdou, ale lidmi. Loajalita byla důležitější než hranice a jen málokteré pouto bylo silnější než příbuzenské vztahy. Podle tibetských záznamů meuský král ovládal dvanáct klanů a devatenáct set domácností. V čínských dokumentech stojí, že králi přímo podléhalo padesát tisíc lidí. Podobně se počítalo také rodinné jmění – čím větší počet zvířat, tím bohatší rodina, a proto v kronikách nalezneme důkladnou evidenci: říši patřilo 450 koní a 800 kusů dobytka, včetně jaků, kteří byli občas křížení s kravami.

Palác obklopovaly pastviny, ale většina zvířat byla držena pětadvacet kilometrů na východ, v blízkosti vesnice Meuruma, založené právě kvůli královskému stádu. V Meurumě byl také králův letní palác. Další, menší palác se nacházel několik kilometrů na západ na pozemku kláštera Kirti, který založili královi předci. Ten byl vyhrazen pro poutě a buddhistické svátky.

Gönpo svého otce považovala za nezpochybnitelného vládce říše. To on rozhodoval, v kolik hodin se otevřou a zavřou trhy, co se smí prodávat a kterou zvěř je možné lovit. Jako zbožný buddhista zakázal lov ptáků, ryb, svišťů a dalších drobných zvířat; protože buddhismus hlásá, že všichni živočichové jsou převtělené duše, bylo lepší zabít velké zvíře, například jaka nebo ovci, jimž se nasytí mnoho hladových krků. Dohlížel také na striktní doržování zákazu prodeje opia.

Po snídani přijímal poddané, kteří se na něj obraceli se stížnostmi a spory. Jestliže se někdo svářil se sousedem o půdu nebo chtěl začít obchodovat, přišel prosit krále, aby vynesl verdikt. Proudilo sem tolik lidí, že museli tábořit na louce před palácem, než se dostali na řadu. Ale o audienci nežádali jen Tibeťané. V říši měly domov desítky etnických skupin – Mongolové, kteří se na náhorní plošinu přihnali ve třináctém století, Čchiangové, kteří fyzicky připomínali Tibeťany, ačkoli měli vlastní jazyk a kulturu, a Chuejové, muslimové, kteří byli etnickými Číňany, ale jejich identitu prozrazoval u mužů řídký plnovous a bílá přiléhavá pokrývka hlavy, u žen šátek zakrývající vlasy.

Přibývalo také obyčejných chanských Číňanů. Chanové byli v Číně majoritním etnikem a většina těch, s nimiž se setkala Gönpo, byla tak či onak napojená na čínskou vládu. Ale přesto se zdálo, že i oni se jejímu otci podřizují, a tak k nim nechovala žádnou zášť. Nadšeně sledovala, jak čínští inženýři a dělníci staví novou silnici rovnoběžnou s řekou – tu, po níž se vraceli z pohřebních obřadů. Slavnostní otevření silnice z Ngawy do Čcheng-tu vedoucí blízko jejich paláce patřilo k prvním Gönpiným vzpomínkám. Oblečená v těch nejlepších tibetských šatech a ověšená korálky předávala spolu se sestrou kytice čínským pohlavárům, kteří se účastnili slavnostního přestřižení pásky. Bylo to tehdy poprvé, co dívky viděly motorová vozidla. Matka se potom smála, že se pokoušely krmit nákladní auta trávou, protože je považovaly za koně.

Toho večera roku 1958, kdy se královská rodina vracela domů z pohřbu, Gönpo ještě netušila, proč před jejím domovem táboří Číňané. Prodrala se dovnitř a vyběhla do druhého patra. Sluhové se tvářili stejně vážně jako chůva. Mlčky balili věci do krabic. Někteří měli v očích slzy. Gönpo už nemohla popírat, že je zle, moc zle. Po otci ani památky – někdo řekl, že odjel na schůzku, ale neznělo to zrovna přesvědčivě. Rozběhla se po domě a všude ho hledala; sháněla se po někom, kdo by jí vysvětlil, co se děje. Ale nikdo se jí nevěnoval. Služebnictvo přecházelo z jednoho pokoje do druhého, náruče plné šatstva a ložního prádla. Gönpu to všechno rozrušilo ještě víc. Malé děti umí nadělat spoustu rámusu a Gönpo dupala tak silně, až se dřevěné podlahy otřásaly, dokud ji nedohonila chůva a nepopadla ji za loket.

„Koukej se uklidnit,“ plísnila ji. „Copak nechápeš, že tohle není žádná legrace?“ Ne, to nechápala. Opravdu to nechápala. Ale protože všichni ostatní balili, řekla si, že se přidá. Šla do svého pokoje a začala vytahovat hračky.

„Nic z toho nebudeš potřebovat. Nech to tady,“ vyštěkla chůva, která se o ni starala odmalička, ale takhle zostra s ní nikdy nemluvila.

A tak se rozloučila se svým nejvzácnějším pokladem – plastovým jablkem z Indie, které v sobě mělo poskládaná další menší jablíčka po vzoru ruských matrjošek. O několik desítek let později, když už byla ve středním věku, šedivěla a trpěla artritidou, pátrala v asijských hračkářstvích a snažila se najít právě takové jablko, jaké si tenkrát nesměla vzít s sebou.

Druhý den ráno, když začalo svítat, Gönpo uviděla, že dům je zapečetěný páskou. Vojáci vylepovali rukou psané plakáty s čínskými znaky. Nejspíš nesly nějaké naléhavé politické poselství, ale Gönpo jim nerozuměla, protože čínsky neuměla. Za kordonem vojáků stáli sousedé a po tvářích jim tekly slzy. Byly mezi nimi i děti, se kterými kradla fazole.

Gönpo si stále nepřipouštěla vážnost situace. Ze všeho nejvíc ji zaujalo motorové vozidlo, které je mělo odvézt pryč. Sice to byl jen ruský gazík, žádný luxus ani na poměry Číny padesátých let, ale Gönpo v osobním autě nikdy nejela, pouze autobusem. Na okamžik ji přemohlo takové nadšení, že zapomněla na probíhající tragédii, utíkala k vozu a začala nadskakovat radostným očekáváním.

Zpátky do reality ji vrátila až pořádná facka, kterou jí uštědřila matka – nikdy předtím ani potom ji rodiče neuhodili. Tehdy ale porušila důležitou zásadu tibetské etikety, protože domov se má opouštět zdvořile a pokorně. Raději se stáhla k sestře, dvěma bratrancům a tetě. Společně pozvedli ruce jako při modlitbě a padli k zemi, aby vyjádřili vděčnost domovu, který byl celá léta jejich útočištěm. Potom nastoupili do gazíku se střechou naloženou kufry a odjeli.

* Mnozí Tibeťané nemají příjmení v západním smyslu slova, ale často mívají více křestních jmen.

druhá kapitola

Jíst Buddhu

Čínská Rudá armáda míří na Tibetskou náhorní plošinu, cestou musí překonat horu Ťia-ťin-šan; červen 1935

Nic na této planetě nevypadá jako Tibetská náhorní plošina, unikátní geologický útvar, který se zvedá pět tisíc metrů nad mořem ze srdce Asie, vynesený vzhůru stejnými tektonickými silami, které vytvářely himálajské pohoří. Ne náhodou se jí přezdívá střecha světa. Číňané se rádi chlubí, že je Velká čínská zeď vidět z vesmíru, ale když se podíváte na satelitní snímky Číny, na první pohled vás zaujme Tibet. Je to obrovská vnitrozemská plošina, lemovaná ledovcovými vrcholy nejvyšších hor světa jako bílými tahy štětce. Krajina je protkaná prameny velkých asijských řek, včetně Jang-c’-ťiangu, Mekongu a Žluté řeky – v tibetštině Dičhu, Dzačhu a Mačhu –, které zásobují vodou polovinu světové populace.

Náhorní plošina se táhne od Mount Everestu až k severnímu Pákistánu, přes střední Čínu až k okraji pouště Gobi. S rozlohou přes dva a půl milionu kilometrů čtverečních se velikostí vyrovná Indii nebo čtvrtině čínského území, ale náročný terén, vysoká nadmořská výška a nedostatek kyslíku způsobily, že se jedná o jednu z nejřidčeji zalidněných oblastí na světě, kde na deset kilometrů čtverečních připadají sotva dva tucty lidí.

Původ Tibeťanů je pro genetiky záhadou. Ačkoli sdílejí společné předky s Číňany, Japonci, Mongoly a Sibiřany a v mnohém se podobají indiánům, jejich genetická výbava obsahuje unikátní mutaci, která jim usnadňuje život ve vysokohorských polohách. Sami si své zrození vysvětlují fantastickým mýtem, který v sobě spojuje darwinismus s buddhismem. Příběh se vypráví v různých variacích, ale jeho podstatou zůstává, že tibetský lid vzešel z lidoopa a obryně, kteří se spářili na útesu nad širým vnitrozemním mořem, jež kdysi pokrývalo Tibetskou náhorní plošinu. (Existence moře dokládají geologické nálezy.) Legenda dále praví, že lidoop byl zjevením Avalókitéšvary, bódhisattvy soucítění mírné povahy, kdežto obryně byla nelítostná válečnice.

Tyto vlastnosti pak dostali do vínku i jejich potomci, Tibeťané, jejichž osud bude utvářen protichůdnými silami soucítění a krutosti.

Pacifisté se z nich nestali ani po příchodu buddhismu, importovaného v sedmém století z Indie. A navzdory pozdější pověsti Tibetu coby království poustevníků se ani příliš nestranili okolního světa. V době, kdy se žádný válečník neobešel bez jezdeckého umění, se Tibeťané proháněli po střední Asii, plenili města a podrobovali si ostatní kmeny, které posléze včleňovali do tibetského národa. Za vlády velkého panovníka Songcän Gampa vybudovali říši, která se mohla měřit s impérii Mongolů, Turků nebo Arabů. V jednu chvíli byli dokonce mocnější než Číňané – a tohle kratičké období nikdy nezmizelo z jejich historického povědomí. V roce 763 vydrancovali Čchang-an, hlavní město dynastie Tchang, dnešní Si-an, domov terakotové armády. Město obsadili na pouhých patnáct dní, ale na svůj úspěch budou ještě dlouho s hrdostí vzpomínat.

V polovině devátého století se tibetská říše rozpadla na nepříliš významná knížectví. Silný, centralizovaný Tibet se znovu ustavil teprve v roce 1642 za vlády řady dalajlamů inaugurovaných a podporovaných mocnými Mongoly. Pátý dalajlama postavil na troskách pevnosti Songcän Gampa palác Potála, čímž vyvolal dojem nepřerušené následnické linie hlásící se k minulosti. Ale jeho Tibet byl oproti někdejší říši sotva poloviční; většina tibetských držav na východě se rozdrobila na četná malá království a lenní panství – a království Meu, v němž vládli předci princezny Gönpo, bylo jedním z nich.

Gönpini předci pocházeli ze západního konce náhorní plošiny, nedaleko hory Kailás, z oblasti známé jako Ngari – odtud možná název Ngawa. Snad aby podpořili svou legitimitu, tvrdili, že na východ migrovali v devátém století, zlatém věku Tibetu, jako válečníci, jimž veleli velcí panovníci. V oficiálních pramenech se píše, že když se tibetská říše zhroutila a postupně začala ztrácet území, Gönpini předci zůstali na východě, kde si založili vlastní léno.

Ngawa byla pro zběhy ideálním místem. Dokonale ztělesňovala staré čínské rčení „Nebe je vysoko a císař daleko“. Do Pekingu to bylo více než šestnáct set kilometrů – nejméně měsíc cesty v koňském sedle – a do Lhasy ne o moc blíž. V osmnáctém století, kdy už bylo království Meu spolehlivě konsolidováno, anektovali východní konec Tibetské náhorní plošiny Mandžuové, kteří dobyli Čínu a založili dynastii Čching. Ale její císaři měli dost jiných starostí, než aby se lopotili se správou odlehlého území. Pouze když boje vzpurných náčelníků začaly ohrožovat říši, vyslali kavalérii, aby spor urovnala. Jinak převládal přístup „Ať si barbaři vládnou sami“. Mnohým místním panovníkům, včetně Gönpiných předků, byla dokonce předána císařská pečeť, potvrzující jejich vůdcovskou autoritu.

Stejně tak si Ngawa udržovala nezávislost na Lhase. Ngawští se nepovažovali za poddané dalajlamy, přestože ho ctili jako svého duchovního vůdce. Podnikali poutě do Lhasy, studovali ve velkých lhaských klášterech, uzavírali ve Lhase obchody a prosluli tam jako schopní maloobchodníci. S ostatními Tibeťany je pojila společná etnicita, víra i životní styl. Měli stejný psaný jazyk – založený na severoindické abecedě –, i když mluvili vzájemně nesrozumitelnými dialekty. Jejich hlavní potravou byla campa, pražená mouka z ječmene, která byla pro přežití na náhorní plošině natolik důležitá, že se o Tibeťanech často hovořilo jako o jedlících campy. Přesto nepodléhali ústřední správě Tibetu ve Lhase a neřídili se jejími zákony. Spíš než s identitou Böpa neboli Tibeťana se ztotožňovali se svým klanem nebo náčelníkem. A když už se chtěli přihlásit ke společným předkům, označili se za lid ze „země sněhu“.

Pokud však toto území nebylo technicky vzato součástí Tibetu, neznamenalo to, že nehrálo významnou roli v tibetské kultuře. Ve východní části náhorní plošiny, které Tibeťané říkají Amdo (severovýchod) a Kham (jihovýchod) a kterou Britové občas nazývali „vnitřní Tibet“, má původ neúměrně vysoký počet význačných lamů, učenců a umělců. Z Amda pocházel brilantní buddhistický filozof Congkhapa (1357–1419), který založil školu Gelugpa, z níž se v budoucnu stala dominantní odnož tibetského buddhismu, i nejslavnější žijící Tibeťan, čtrnáctý dalajlama, který se narodil v roce 1935 ve vesnici Tagccher, přibližně tři sta dvacet kilometrů severně od Ngawy. A mužem z Amda byl i desátý pančhenlama, druhý nejvýše postavený tibetský lama a jedna z ústředních postav tibetských dějin dvacátého století. V Khamu měli své kořeny rebelové z celé šíře politického spektra, včetně prvních Tibeťanů, kteří vstoupili do komunistické strany, a – krátce nato – těch nejlítějších antikomunistických partyzánů. Z Khamu údajně pocházel také legendární král a válečník z Eposu o Gesarovi. Dnes žije většina Tibeťanů ve východní polovině náhorní plošiny, která zasahuje do provincií S’-čchuan, Čching-chaj, Kan-su a Jün-nan. Tento fakt působí velké zmatky, protože čínská vláda tato území nepovažuje za součást Tibetu, přestože tu panuje neoddiskutovatelně tibetská atmosféra, jak se přesvědčí každý, kdo tam zavítá. Když dnes potkáte v New Yorku nebo v Londýně nějakého Tibeťana, je velmi pravděpodobné, že pochází právě odtud.

Nejbarvitější popis života v království Meu nalezneme v útlém svazku s přebalem z hedvábného brokátu nazvaném Stručná kronika o původu panovníka říše Meu určená uším budoucích generací, který v roce 1993 vydal jistý Čhöphel, tajemník Gönpina otce. Králům se tu nevládlo snadno, neustále se ohlíželi přes rameno, jestli se je nechystá zavraždit některý z rivalů. Na co nestačily meče a střelné zbraně, na to si soupeřící strany najímaly šamany, aby svými zaklínadly podlomili sílu nepřátel. Sváry se řešily reparacemi – s vesnicemi se zacházelo jako s figurkami na šachovnici. Poražení byli trestáni amputací končetin, uší nebo nosu. Ale život nebyl jen bitva nebo odplata. Panovníci dynastie Meu si zakládali na umění pragmatického obchodu a poddaným dopřávali dostatek svobody, aby mohli obchodovat také. V unikátních podmínkách Tibetské náhorní plošiny bylo k mání vzácné zboží jako pižmo ze žláz kabara, o které projevovali velký zájem výrobci parfémů z arabského světa, nebo sůl z mnoha vyschlých tibetských jezer. Ngawa si získala pověst příjemného místa k podnikání; tamní obchodníci prosperovali prodejem zboží z Číny do středního Tibetu a Nepálu, zejména čaje, s nímž karavany jaků putovaly přes náhorní plošinu.

Království Meu nebylo matriarchátem záměrně, ale náhoda tomu chtěla, že tu královny zpravidla zastiňovaly krále. Nebyl-li k dispozici vhodný dědic po meči, a to se stávalo poměrně často, protože členy královské rodiny trápila neplodnost a nejméně jeden z králů byl šílený, mohla na trůn usednout žena. Královny stavěly kláštery, podepisovaly dohody a vedly války. Jedna královna poslala vojáky na bitevní pole, aby pomstila nevěru manželky svého syna. Muži si v takových situacích nevěděli rady a spoléhali na matky.

V osmnáctém století uzavřela královna Aböza spojenectví, které bude dynastii Meu nadále charakterizovat. Aböza nebyla vznešeného původu a do šlechtické rodiny se pouze přivdala, ale svého vládnoucího manžela přesto brzy předčila. Kolem roku 1760 se setkala s představeným kláštera Kirti, který se nacházel v Dzöge ve vzdáleném severovýchodním koutě říše Meu, a pozvala ho na návštěvu Ngawy. Rinpočhe (titul náležející hlavě kláštera, který lze přeložit jako „velevzácný“ nebo „ctihodný“) si královnu získal zkrocením hněvivého božstva, jež sužovalo království – v Amdu měl své vlastní božstvo každý kopec, louka a řeka – a dosazením jiného božstva do role ochránce vládnoucího rodu. Vznikl mezi nimi vztah založený na instituci čhöjön neboli kněz-patron. Lama poskytoval panovnici duchovní vedení a legitimitu a panovnice mu to oplácela materiální podporou ve formě peněz, stád nebo půdy. Společně prosperovali, zvětšovali svou moc a posilovali své postavení. O století později klášter Kirti otevřel pobočku v Ngawě, která se nakonec stane jednou z nejvlivnějších a politicky nejaktivnějších, čímž přispěje k pozdější pověsti Ngawy coby města vzdoru.

Mimoto královna v Ngawě zahajovala každé jaro celoměsíční modlitební slavnosti. Při té příležitosti se Tibeťané scházeli, aby společně pálili jalovcové větvičky a vonné tyčinky a dávali svobodu zvířatům určeným na porážku v buddhistickém gestu soucítění. Součástí slavností byly koňské dostihy a soutěž v lukostřelbě. A protože do Ngawy tou dobou přijížděli lidé z celého regionu prodávat hliněnou keramiku, začalo se měsíci modliteb říkat hrnčířské slavnosti. Byla to jedna z nejpopulárnějších událostí ve východním Tibetu až do roku 2009, kdy její konání zrušilo nařízení čínských úřadů v souvislosti s tibetskými nepokoji.

Nejslavnější ze všech královen byla Gönpina babička Palčhen Döndub. Ačkoli se její podoba nedochovala na žádné fotografii ani obrazu, rodinné kroniky ji popisují jako „velmi krásnou ženu“, která je „svobodomyslná a inteligentní“. Otec jednou Gönpě řekl, že babička „byla opravdová bojovnice, a když si schovala vlasy pod čapku a vyrazila do bitvy, působila impozantnějším dojmem než kterýkoli muž“. Narodila se na konci devadesátých let devatenáctého století za tragických okolností. Její matka při porodu zemřela. Její otec, král Gönpo Sönam, v roce 1913 zemřel při bizarní nehodě, když dohlížel na stavbu obřadního sálu kláštera Kirti a zřítila se na něj střecha. Osiřelá princezna byla jedináček, a tak musela převzít vládu dřív, než dosáhla dospělého věku. Tibetská tradice sice umožňovala, aby na trůn usedla mladá žena, ale přesto bylo nutné mít vedle sebe muže. Princeznu narychlo provdali za vznešeného prince z Gologu, prefektury ležící severozápadně od Ngawy, který se stal formálně králem. Ale i v tomto případě bylo zřejmé, že otěže moci třímá Palčhen Döndub – a na tom se nic nezměnilo, ani když se stal králem Gönpin otec Palgön Rabtän Thinlä.

Prokletou stavbu, při níž zahynul její otec, královna dokončila. A šperky, jimiž si zdobila vlasy, věnovala na uhrazení výroby matric, které posloužily pro tisk souborného díla zakladatele školy Gelugpa Congkhapy.

Královna proslula svou gramotností a tolerancí. Když Ngawou v roce 1924 projížděl americký misionář Robert Ekvall se ženou a malým synkem, jal se rozdávat tibetský překlad Bible. Mniši se ho pokusili vyhnat, ale královna mu udělila audienci a on si rychle uvědomil, kdo je tu skutečný panovník. „Král zastával spíše roli královnina chotě,“ uvedl později v jednom rozhovoru.

Ekvall předal královně dary – barometr, kompas, dalekohled a jednu z přeložených Biblí. S obavami přihlížel, jak královna listuje Biblí a chválí vysokou kvalitu tisku. Potom se pustila do předčítání vybraných pasáží. Nezdálo se, že by chtěla konvertovat, ale řekla Ekvallovi, že se jí líbí, jak začíná Janovo evangelium: „Na počátku bylo Slovo, to Slovo bylo u Boha, to Slovo bylo Bůh.“ Bylo to v souladu s tibetským buddhistickým přesvědčením, že řeč je nedílnou součástí lidské duše.

„Tohle dává smysl,“ řekla Ekvallovi.

Královna na něj zapůsobila jako intelektuálně zvídavá žena schopná srozumitelného vyjadřování, která je, řečeno jeho slovy, „plná soucítění“. Vzpomínal, že největší zájem v ní vzbudil jeho syn, protože ji podobně jako její příbuzné trápily potíže s plozením potomků a tou dobou měla jediné dítě, které přežilo – byl jím Palgön Rabtän Thinlä.

Vláda královny Palčhen Döndub mohla být skutečně velkolepá, kdyby se časově nesešla s bouřlivým počátkem dvacátého století. Británie a Rusko soupeřily o vliv ve střední Asii s takovou vervou, že tím ohrožovaly každého, kdo jim stál v cestě. V roce 1903 stanul britský plukovník Francis Younghusband, posádkou v Indii, v čele tažení do Tibetu, které eufemisticky nazval expedicí – zemřelo při něm několik tisíc Tibeťanů. Přestože měl podporu místokrále lorda George Curzona, britská vláda jeho misi odsoudila a vojsko stáhla. Jenže škody byly nenapravitelné, a výsledkem bylo, že se dynastie Čching probrala z letargie. Mandžuské panovníky natolik zaměstnávaly evropské válečné výpady, jejichž cílem bylo donutit Čínu otevřít smluvní přístavy na východním pobřeží, že zanedbávali západní křídlo. Rozhodně si nepřáli, aby se na ně Británie dívala ze střechy světa nebo ovládala dodávky vody do Číny. Jakmile Britové odkryli karty, Číňané si uvědomili, že je pro ně náhorní plošina strategicky důležitá. Mnozí tibetští učenci Britům dodnes připisují vinu za kalamity, které Tibet následně postihly.

Přestože byla dynastie Čching oslabená, v roce 1909 podnikla vlastní invazi do Tibetu, která trvala až do roku 1911, kdy se zhroutilo její vlastní císařství. V tom okamžiku Tibeťané vyhostili všechny čínské zástupce. Tibet se tak ve všech ohledech znovu etabloval jako samostatná země. Vydával vlastní cestovní dokumenty a měl vlastní měnu. Ale byla to nezávislost pouze de facto. Tibet nezažádal o přijetí do Ligy národů, předchůdkyně OSN, protože nedocenil význam rodící se mezinárodní organizace. Abychom byli k Tibeťanům spravedliví, dlužno podotknout, že na začátku dvacátého století nebyla představa o státní suverenitě ani zdaleka ucelená a mezinárodní vztahy imperiální Asie příliš nezapadaly do evropských definic. Tibeťané zkoušeli přimět Brity, aby uznali jejich nezávislost, ale nakonec se museli smířit s dohodou, která Číně přiznávala právo „suzerenity“, což byl termín, jehož výhoda spočívala v tom, že mu nikdo tak docela nerozuměl. Z korespondence v letech po zhroucení císařství vyplývá, že Britové s Tibeťany bojovali o překlad a definici takových slov jako suzerenita, suverenita, nezávislost nebo autonomie. Výsledkem bylo, že status Tibetu zůstal nevyjasněný v tu nejméně vhodnou dobu.

Po rozpadu tisícileté říše v raném dvacátém století vzniklo v Číně nebezpečné vakuum. Čínská republika, založená Sunjatsenem, se držela u moci s vypětím všech sil, ale většinu země ovládaly znepřátelené kliky – nastalo období vlády vojenských vůdců. Dětský císař Pchu-i byl donucen opustit Zakázané město a ve třicátých letech žil coby zhýralý mladík v loutkovém státě Mandžukuo, který vyhlásili Japonci na severovýchodě Číny. Zbylé území někdejší čínské říše vedl tvrdošíjný generál Čankajšek, který vystřídal Sunjatsena ve funkci hlavy Národní strany (Kuomintangu). Za situace, kdy zemí postupovala japonská armáda a na záda mu dýchal nový rychle rostoucí protivník – Komunistická strana Číny, do jejíhož čela se brzy postaví Mao Ce-tung –, se Čankajšek držel u moci zuby nehty.

Tibeťané v Ngawě o čínské politice nevěděli téměř nic. Zabývali se vlastními střety mezi soupeřícími tibetskými náčelníky a vzdálené války si prakticky nevšímali. Koneckonců boje jedněch Číňanů proti jiným Číňanům se jevily jako interní záležitost, která se Tibeťanů nijak netýká.

Komunisté se usadili téměř dva tisíce kilometrů od hranic s provinciemi Ťiang-si a Fu-ťien, kde si vytvořili sovětský ministát. Když Čankajškova vojska v roce 1934 zahájila útok, aby je vystrnadila, komunisté se rozdělili do tří armád a zachránili se ústupem známým jako Dlouhý pochod. Pro Komunistickou stranu Číny se jedná o legendární událost dochovanou v revolučních baladách a operách, kterou lze přirovnat k exodu z Egypta, s tím rozdílem, že Rudou armádu neodvedl do bezpečí Mojžíš, ale Mao.

S Čankajškovou armádou v patách komunisté prchali stále dál na západ, dokud se v čínské provincii S’-čchuan nestočili na sever. Pro Tibeťany to představovalo první setkání s komunistickou stranou. A nedopadlo dobře.

Rudá armáda třicátých let ještě nebyla onou impozantní bitevní mašinérií, jakou se stane v budoucnu. Čínští vojáci neměli dost jídla a chyběla jim potřebná výbava i znalost místních poměrů. Poslední panovníci z dynastie Čching, jimž podléhali vůdci z náhorní plošiny, nebyli Chanové, ale Mandžuové a vyslanci, které posílali do Tibetu, byli obvykle Mandžuové nebo Mongolové. Mapy a doklady byly často v mandžuštině. Vojáci Rudé armády byli většinou Chanové z nížin východní a jižní Číny.

Přestože ve výpravných publikacích vypadá Tibet idylicky, nezasvěcené překvapí jeho drsné prostředí a nebezpečně nepředvídatelné počasí. V jednu chvíli promoknete na kost, vzápětí vás okouzlí nádherná dvojitá duha a v příštím okamžiku se scvrkáváte pod náporem ultrafialových slunečních paprsků zintenzivněných nadmořskou výškou. Kroupy velikosti slepičích vajec dokážou zabít dospělého jaka a občas i člověka. Nově příchozím bývá na omdlení nebo je bolí hlava, protože zdejší vzduch je chudý na kyslík. Ve sněhových vánicích mohou zabloudit a zemřít na podchlazení i rodilí Tibeťané. Pro Číňany byla Tibetská náhorní plošina terra incognita.

„Kde to jsme? Je tohle ještě Čína?“ ptal se vyplašený vojáček svého velitele při pochodu přes travnaté pláně na východ od Ngawy, alespoň tak to stojí v knize The Long March: The True History of Chinaʼs Founding Myth (Dlouhý pochod: Skutečný příběh mýtu o zrození Číny) autorky Sun Shuyun. Velitel připustil, že si tím sám není jistý. Prohlásil, že počkají, až narazí na někoho, kdo bude mluvit čínsky. Jenže to se nestalo.

Nejnaléhavějším problémem Rudé armády byl nedostatek proviantu. Čínští vojáci začali sklízet (občas nezralou) úrodu z tibetských polí a krást zásoby obilí. Chytali ovce a jaky na porážku. Ale mnozí mladí komunisté se dosud nevzdali svých ideálů pomáhat chudým, a tak se objevují zmínky, že po sobě ve vypleněných tibetských spižírnách občas zanechávali dlužní úpisy. Bohužel to bylo v podstatě k ničemu, protože možnosti navýšit produkci potravin byly velmi omezené. Náhorní plošina nedokázala uživit velkou populaci, natož tisíce nově příchozích vojáků. Tibeťané tak poprvé, kam až jejich paměť sahala, zažili hladomor.

V jistou chvíli Číňané zjistili, že buddhistické kláštery neobsahují pouze poklady tibetské civilizace, ale také potenciální jídlo. Zvířecí kůži z bubnů vařili tak dlouho, až ji bylo možné pozřít – tento postup ostatně dobře znali, protože tou dobou už spořádali svoje opasky, popruhy od pušek, kožené brašny a opratě. Podle pamětí objevených badateli Jianglin Li a Matthewem Akesterem, kteří se tímto obdobím zabývají do hloubky, se vojáci pustili i do sošek z ječné mouky a másla. Jedna z ilustrativních historek, na které narazili, pochází z pamětí bývalého politického komisaře první Maovy armády Wu Fa-siena, který píše:

Jeden z našich zásobovacích důstojníků navštívil lamaistický klášter. Když si ho prohlížel, dotýkal se sošek a jednu z nich olízl. Ke svému překvapení zjistil, že je sladká. Olízl ji podruhé, aby si svůj dojem potvrdil. A opravdu se ukázalo, že všichni ti malí a velcí Buddhové chutnají sladce. Skvělé, jako když Kolumbus objevil Nový svět! Několik menších sošek si odnesl s sebou, omyl je a uvařil ve vodě. Všechny byly z mouky a chutnaly výtečně…
Od té doby se vydával hledat lamaistický klášter pokaždé, když jsme dorazili na nové místo, a vracel se s moučnými soškami Buddhy.

Tibeťané, kteří tohle období přežili, říkají, že ve skutečnosti Číňané jedli tormy, votivní obětiny, které nejsou tak docela soškami Buddhy. Sami Číňané se ovšem domnívali, že jedí Buddhu. Věděli, že je to svatokrádež, ale bylo jim to jedno.

Tibeťané se zuřivě bránili. Královna nařídila, aby se ženy a děti uchýlily do hor, zatímco tělesně zdatné muže povolala do boje. Přestože přísní vyznavači buddhismu nenávidí zabíjení zvířat a často se modlí i za mouchu, která se utopila v misce s polévkou, jsou-li napadeni, stávají se nemilosrdnými válečníky. Ale svolávat armádu je v tibetské tradiční společnosti vždycky těžký úkol, protože dvacet procent mužů tvoří mniši, kteří se přihlásili k soucitné stránce tibetské národní povahy. Královna rozhodla, že nemá smysl dělat v tomto směru výjimku. „Máme-li bojovat, bude to nejen za naši zemi, ale také za naši víru,“ kladla na srdce svým poddaným podle svědectví, které orálním historikům poskytl tibetský pamětník.

Tibeťané vyzbrojení kopími, křesadlovými ručnicemi, mušketami a škapulíři, které je měly chránit před kulkami, srdnatě bojovali na domácí půdě a zpočátku zaznamenali jistý úspěch, když zabránili postupu Rudé armády nedaleko kláštera Cchoňi. Klášter se nachází na cestě do Čcheng-tu, přibližně patnáct kilometrů jihovýchodně od Meurumy, kde sídlilo velení meuské armády. Podle Wu Fa-sienových pamětí tu zahynula téměř polovina čínského pluku čítajícího třináct set vojáků. Ale za několik dní dorazily posily ze zadního voje a Tibeťané se museli dát na ústup.

Všichni dostali rozkaz prchnout do hor, do vysokohorských průsmyků, kam se za nimi oslabená a hladová Rudá armáda neodvážila. Tibeťané si s sebou odvedli všechna zvířata, která se jim podařilo sehnat do stád, vzali si tolik jídla, kolik unesli, a zbytek ukryli. Rudá armáda rychle pročesávala opuštěné usedlosti, pídila se po skrýších s cennostmi a obilím a sklízela poslední zbytky úrody na polích. Vojáci zabírali prázdné příbytky a za nejvybranější ubytování obvykle považovali kláštery. Sám Mao Ngawou netáhl, ale velitel Rudé armády jménem Ču Te se zabydlel v obřadním sále kláštera Kirti, který byl největším sálem v celém regionu. Vojáci vytrhávali střešní trámy a prkna z podlahy, aby bylo co přikládat do ohně, a strhávali thangky ze stěn, aby měli na čem sedět. Měděné misky a stříbrné sošky roztavili a vyráběli z nich munici.

Královna Palčhen si uvědomila, že Rudá armáda patrně dobude její palác. Odešla do chrámu, kde se modlila. Její poddaní později tvrdili, že se obrátila na orákulum a dostalo se jí rady, že nesmí dopustit, aby nepřítel využil její sídlo k dosažení svých cílů. V chrámu poblikávaly řady lamp, obřadních svíček, které jsou nejcharakterističtějším rysem tibetských klášterů a chrámů, v nichž hořelo přepuštěné jačí máslo. Královna vzala jednu z lamp, malou, ale s dostatečně dlouhým plamenem na to, aby olízl závěsy a tapisérie. A přestože zvenčí byl palác hliněný, dřevěný interiér, nábytek, obrazy a látky se snadno vznítily a brzy byl v plamenech celý palác. Královna s rodinou a zbylými Tibeťany uprchla do hor.

V horách všichni vyčkávali přibližně čtyři měsíce, až Rudá armáda odtáhne, a potom se vrátili do Ngawy, kde se usadili v paláci za klášterem Kirti. Nastaly hubené roky. Pole byla zpustošená čínskými vojáky. Když se v roce 1936 Rudá armáda vrátila a znovu táhla městem, lidé opět utekli do hor. Tou dobou se královna radovala z dalšího těhotenství. Před dovršením čtyřiceti let, téměř dvě desetiletí po narození prvního potomka, Gönpina otce, povila dcerku Döndub Ccho. Měla stejně tragický osud jako její matka; zemřela při porodu.

třetí kapitola

Návrat draka

Zleva doprava: mladý pančhenlama, meuský král, dalajlama a další hodnostáři během cesty po Číně v roce 1954

V čase matčiny smrti bylo Palgön Rabtän Thinlämu dvacet let a spolu s královstvím zdědil odpovědnost za sestřičku.

Budoucí meuský král byl hloubavý, měl tichý, jemný hlas a lidé předpokládali, že je předurčen pro život v klášteře. Dokonce byl rozpoznán coby reinkarnace slavného lamy. Ale královna Palčhen tomu učinila přítrž; tibetští mniši dodržují celibát a její syn, následník trůnu, musí mít dědice. Rok před svou smrtí mu vybrala nevěstu. Taši Dolma, buclatá dívka s tlustými černými copy, byla dcerou nepříliš významného náčelníka ze sousední oblasti. Byla zbožná, dobře vychovaná a stejně jako její muž gramotná. Královnini ministři si přáli takticky výhodnější svazek, který by pomohl urovnat spor s jejím rivalem, ale královna usoudila, že Taši Dolma je pro jejího syna tou pravou.

Taši Dolma se vdávala jako patnáctiletá dívka, ale přesto rychle převzala svůj díl odpovědnosti za vládnutí. Fotografie manželského páru představují studii kontrastní fyziognomie. V pokročilejším věku se z baculaté dívky stala tělnatá žena s mohutným poprsím, zatímco její manžel zůstal hubený jako tyčka, držel se zpříma a vystouplé lícní kosti mu propůjčovaly zlověstný výraz. Z domluveného sňatku se vyvinul láskyplný vztah a efektivní partnerství. Kromě dvou vlastních dcer, mladší Gönpy a starší Dolmy, manželé společně vychovávali také malou Döndub. Znovu postavili palác, který královna nechala lehnout popelem v roce 1935, a pustili se do odstraňování škod, které v klášterech napáchala Rudá armáda.

Na konci roku 1936 Tibetskou náhorní plošinu opustili poslední opozdilci z řad Rudé armády; mnozí se přemístili do Ja-nanu, kde Mao upevnil svou čelní pozici v komunistické straně. Čínská občanská válka tu a tam utichla a pak se znovu rozhořela, občas ji zastínilo japonské běsnění ve východní Číně nebo masakr stovek tisíc lidí v Nan-ťingu. Zuřila druhá světová válka, svět byl v krizi a Tibeťané doufali, že mocnosti budou mít pro jednou tolik starostí jinde, že je nechají na pokoji.

Mladý meuský král se ukázal být přirozeným vůdcem. Oficiální čínské dějiny království Meu, vydané místní správou, vyzdvihují jeho „zásadovost, bystrost, kompetentnost a zkušenosti“. Američtí misionáři, kteří Ngawu navštívili a na tibetské náčelníky se zpravidla dívali svrchu jako na pověrčivé zaostalce, vyzdvihovali meuského krále jako vzácný příklad dobré vlády na náhorní plošině. Misionář Ekvall poznamenává, že v Ngawě byla mnohem vyšší gramotnost než v jiných částech Tibetské náhorní plošiny a neomezovala se pouze na církevní hodnostáře a aristokracii. Robert Dean Carlson, další misionář, který ve čtyřicátých letech dvacátého století kráčel v Ekvallových stopách, později uváděl v rozhovorech, že Ngawu naštěstí nesužují bandité, kteří terorizují zbytek tibetského území. „Král něco takového jednoduše netrpěl,“ vyjádřil se Carlson.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jíst Buddhu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.