PÍSEŇ PŘEŽITÍ

SURVIVOR SONG

© 2020 by Paul Tremblay

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Milan Žáček, 2022

Cover © Julia Lloyd, 2022

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2022

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-2524-3 (ePub)

ISBN 978-80-277-2525-0 (mobi)

Paul Tremblay

PÍSEŇ PŘEŽITÍ

OBSAH

- Autorovo upozornění pro čtenáře

- Předehra

- I

- Ram

- SMS 21. října 2019, 11:37

- Nat

- Ram

- II

- Nat

- Ram

- Nat

- Ram

- Nat

- Ram

- Mezihra

- III

- Ram

- Nat

- Ram

- Dohra

- Poděkování

Pro Lisu, Colea a Emmu

Je to hrozný a fakt nebude líp

Hryžou kolem sebe a nejsou jediní

Nejsou jediní…

BIG BUSINESS: „Heal the Weak“

Autorovo upozornění pro čtenáře

Když narazíte na prázdná místa a stránky,

nebojte se: jsou tu úmyslně.

No dobře, trochu se možná bojte…

Předehra

Za starých časů, kdy přání
byla stále k něčemu dobrá

Toto není pohádka. Rozhodně to není pohádka dezinfikovaná, unifikovaná či disneyfikovaná, bezkrevná v každém možném smyslu tohoto slova, kdy šelmy i lidská monstra mají vytrhané tesáky a zastřižené drápy, kde jsou děti v bezpečí a bezpečně chráněné, kde jsou kruté pravdy vytěžené z krutého života když ne přímo ztraceny, tak alespoň zastřeny, a to zcela úmyslně.

Minulý večer panoval jistý zmatek ohledně otázky, zda bylo zhasnutí světel doporučení, nebo zda šlo o požadavek ve shodě s vládou nařízeným zákazem vycházení. Poté co její manžel Paul usnul, nechávala se Natalie v koupelně vést svítilnou ve svém mobilu, místo aby si zapálila svíčku. Je den ode dne nemotornější a nevěří, že domem dokáže bezpečně pronést oheň.

Je čtvrt na dvanáct a ano, je opět v koupelně. Než Paul před třemi hodinami odešel, zavtipkovala, že by si sem měla přestěhovat lehátko a pracovnu. Z okna v přízemí je vidět na polosoukromý dvorek a sluncem vybledlý plaňkový plot, který by potřeboval natřít mořidlem. Tráva je suchá, protože před několika měsíci podlehla zničujícímu vedru dalšího rekordně horkého léta.

Horku se bude připisovat propuknutí nákazy. Vynoří se desítky dalších ničemů a také několik hrdinů. Bude trvat roky, než se detailně zmapuje její evoluce, a i tehdy budou dál existovat pochybovači, popírači a ti nejcyničtější političtí oportunisté. Určití lidé budou dál ignorovat pravdu, protože tak to chodí vždycky.

Natalie totiž nedokáže přestat číst onen čtrnáct dnů starý facebookový příspěvek na jejich lokální stránce zvané „Stoughtonští nadšenci“. V této chvíli je u něj 2 312 komentářů. Natalie je četla všechny.

Příspěvek: Lesní správa informuje veřejnost, že ve spolupráci s ministerstvem zemědělství jsou v oblasti státu Massachusetts shazovány návnady s vakcínou proti vzteklině. Návnady se také cíleně shazují v určených oblastech okolních států Rhode Island, Connecticut, New Hampshire, Vermont, Maine, New York a preventivně i v Pensylvánii. Vakcína je uložena v blistru a má khaki barvu. Návnady budou až do odvolání shazovány z letadel a vrtulníků. Pokud návnadu uvidíte nebo naleznete, nijak se jí prosím nedotýkejte. Není škodlivá, ale není určena pro lidskou spotřebu.

Fotografie: Návnada v blistru o velikosti dolarové mince má obdélníkový tvar, strukturu kytu a uprostřed je nakynutá jako bochník chleba. Připomíná čokoládovou cukrovinku Almond Joy zelené barvy.

(Natalie a Paul ze stresu už spořádali větší část z velkého balení rozličných halloweenských cukrovinek, a to je teprve 21. října.)

Na zadní části balení návnady je toto varování:

MNR 1–888-555-6655

Vakcína proti vzteklině NEKONZUMOVAT Živý adenovirový vektor

Vaccin antirabique NE PAS MANGER Vecteur vivant d’adénovirus

MNR 1–888-555-6655

Malý vzorek neredigovaných komentářů pod facebookovým příspěvkem, v chronologickém pořadí:

Co když jich nějaké zvíře sní třeba dvacet?

To zní vážně hloupě. Musí existovat lepší způsob.

Vakcinace co největšího množství zvířat v populaci je jediný prokázaný způsob, jakým lze zastavit šíření nákazy. Není možné přimět VŠECHNA zvířata, aby dobrovolně nastoupila k veterináři k naočkování. Ne, vážně, to, že máme možnost shazovat účinné návnady, je fakt skvělé a lepší než nedělat nic.

Co když ji sní dítě? To nemůže být v pořádku.

Proto je tam to varování. A pochybuju, že by tyhle věci shazovali lidem na dvorky. Patří pouze do lesa.

Prý je to nějaký divný a děsivý nový kmen.

Zvíře nakažené vzteklinou je nebezpečnější než pozření vakcíny.

Z vakcín je vám zle. To ví každý.

Žiju v lesnaté oblasti a mám kočky a vnoučata. Nechci, aby mi ten bordel shazovali poblíž domu.

Snědl jsem čtyři návnady a mám OBŘÍ a ZELENOU erekci a ta ne a ne polevit.

HULK SMASH!!!!

Todlecto není vzteklina. Tohle je něco novího.

Já slyšela, že to dostanete i bez pokousání.

Nic nevědí.

Normální vzteklina je pomalá a obvykle trvá několik tejdnů. Tohle se váma prej prožene během pár minut.

42 potvrzených případů přenosu na člověka v Brocktonu. 29 ve Stoughtonu. 19 v Amesu.

Kde jste se o tom doslechli?

Jaký jsou příznaky???

Bolesti hlavy a příznaky jakoby chřipky ale pak je to mnoooohem horší a začnete bláznit a vyšilovat a bejt agresivní a začnete útočit na lidi a jste v prdeli a všichni jsou v prdeli protože na to není žádnej lék.

To není pravda. Původní příspěvek se týká vakcíny. Přestaňte se snažit děsit lidi.

My jsme v karanténě. Je fajn všechny poznat.

Kuuuuuuurva!

Moje sestra říká, že se zavírá nemocnice v Brocktonu. Vyčerpaná kapacita.

Co tím myslíte? Jak vyčerpaná kapacita?

Volala jsem svýmu pediatrovi a má tam jenom vzkaz, že máme jet do brocktonský nemocnice. Co jako máme dělat???

Já žiju nedaleko odtamtud a slyšela jsem kulomety.

Ty jako víš, jak zní kulomet, jo?

Pro každýho stejně nic udělat nemůžou. je nejvyšší čas zalízt do bunkru a počkat, dokud se to nepřežene. lidi to dostává fakt rychle.

Vůbec nevědí, co dělají. Jsme fakt nahraní.

Musíme držet při sobě a sdílet informace. Kvalitní informace. Žádné šílené spekulace a nepoužívejte tady slovo zombie a podobně zjevné hoaxy a kraviny.

Nic z toho nebude fungovat. Měli bysme vybít všechna zvířata, vybít všechny nakažený. Zní to krutě, ale jestli je nemůžem zachránit, tak je pobijme, než nás všechny nakazí.

Okno v koupelně je zajištěné zástrčkou. Bílá roleta je stažená a Natalie ji nespouští z očí. Crčí z ní moč, a i když je sama, stydí se, jak hodně je slyšet, když chybí krycí hučení koupelnového větráku.

Z chytrého reproduktoru na kuchyňské lince se ozývá praskot AM rádia, jako by mizerný příjem a zvuková kvalita nebyly ničím jiným než speciálním efektem z dávné rozhlasové hry, jejíž doba a hysterie se znovu aktivují.

Jedna moderátorka opakuje, že místní obyvatelé mají zůstávat doma a neucpávat cesty, které by se měly využívat pouze v těch nejnutnějších případech. Přečte krátký seznam adres útulků a nemocnic v pásu kolem silnice číslo 128 v bostonské metropolitní oblasti. Potom přechází k hlášením o izolovaných výpadcích v dodávkách elektřiny. Od správce přenosové soustavy zatím nemají informace ohledně příčiny nebo předpokládané délky výpadků. Firma už tak čelí kritickému nedostatku zaměstnanců, protože se v důsledku snah eliminovat zaměstnanecké penzijní programy potýká s výlukou významného množství odborově organizovaných techniků z terénu a pracovních týmů. Jiný hlasatel spekuluje o potenciálním využití taktiky postupného snižování elektrického napětí v obcích, kde se nedodržuje karanténa a zákaz vycházení po západu slunce.

Paul se vydal do supermarketu Star v nákupním centru Washington Plaza, které se rozkládá jen necelé dva kilometry od jejich malého dvouložnicového domku. Má tam koupit jídlo, nějaké další zásoby a solární rádio s dynamem. Národní garda dohlíží na distribuci přídělů.

Příděly. U těch skončili patnáct dní před narozením jejich prvního dítěte. U zasraných přídělů.

Je zatažené, šedé podzimní dopoledne. Spíš z pověrčivosti než strachu (to si alespoň sama říká) zhasla Natalie v domě světla. Se zataženými závěsy na arkýřovém okně se první patro proměnilo ve studenou galaxii modře, zeleně a červeně žhnoucích světýlek, vykreslujících souhvězdí domácích spotřebičů a po elektřině lačnících přístrojů a udělátek.

Paul jí před padesáti sedmi minutami poslal esemesku, že už je skoro v obchodě, ale že baterii v mobilu má na šesti procentech, takže ho vypne, aby zbývající energii ušetřil pro naléhavé případy nebo pro případ, že by se Natalie potřeboval zeptat na „návrhy“ (ty děsivé uvozovky jsou jeho), až bude uvnitř supermarketu. Je tvrdošíjně hrdý na svou technologickou šetrnost a neustále opakuje, že neutratí ani deseticent za nový mobil, který by nahradil jeho zoufalý retro model s prasklým displejem, jehož baterie má výdrž srovnatelnou s délkou života běžné jepice. Natalie Paulovi i s jeho mobilem vynadala slovy „Strč si ten podělanej mobil do prdele. Chci říct, co nejdřív se mi vrať, miláčku“. Paul se s ní rozloučil sdělením, že „ten týpek přede mnou se pochcal a je mu to úplně jedno. Až vyrostu, chci být jako on. Rozhodně sem nejezdi. Za chvíli jsem doma. Miluju tě“.

Natalie spustí záchodové prkénko, ale nespláchne, protože se bojí dělat příliš velký hluk. Umyje si ruce, usuší je a pak pošle zprávu s dotazem: „Seš už uvnitř?“ Displej je plný modrých dialogových bublin opakovaných a nezodpovězených vzkazů.

Rozhlasový hlasatel opakuje, že pokud jste byli kousnuti nebo máte obavy, že jste přišli do těsného kontaktu s kontaminovanou tekutinou, máte se okamžitě vypravit do nejbližší nemocnice.

Natalie přemýšlí, jestli by se měla vydat do supermarketu. Možná by podívaná na čtyřiatřicetiletou těhotnou ženu, která kráčí na začátek fronty lidí čekajících na příděly a sprostě nadává všem a všemu okolo, dokázala Paula dostat před pana Pochcánka, do obchodu a pak co nejdřív na cestu domů. Sama s ním chtěla původně jet, ale věděla, že její záda, nohy, klouby a každá další věrolomná část jejího těla by s ním tu předpokládanou hodinku dvě ve frontě stát nevydržely.

Teď je na sebe šíleně naštvaná, myslí si, že mohla stát ve frontě a střídavě sedět v autě. Jenže zase: kdo ví, jak daleko musel Paul zaparkovat, protože tahle jeho rychlá cesta do přecpaného obchodu trvá už tři hodiny.

Pošle další esemesku: „Seš už uvnitř?“

V břiše se jí pohne dítě. Natalie si představuje, že se překulilo na stranu, kde je mu líp. Po návštěvě toalety má vždycky pocit, že se ožene nožičkou nebo se jinak uvelebí. Tento hluboce niterný vjem jí připadá stejně bizarní, uklidňující a jaksi srdcervoucí, jako tomu bylo v den, kdy kopance a rány ucítila poprvé. Pohladí si břicho a zašeptá: „Proč mi nenapíše z mobilu někoho jinýho? K čemu je dobrý šetřit baterii, když jsme tady my v tísni a já mu nemůžu zavolat? No tak, řekni: ‚Máš, kurva, pravdu, mami.‘ Dobře, tak tohle zrovna neříkej. Ještě nějakých pár let.“

Natalie čtyři dny nevyšla z domu; od chvíle, kdy Stonehill College, její zaměstnavatel, přestal držet basu s většinou dalších místních vysokých škol a studentům a zaměstnancům uzavřel koleje a akademické a administrativní budovy a všechny poslal domů. Toho odpoledne, utábořená u kuchyňského stolu, Natalie odpovídala na e-maily odboru pro rozvoj a investice a telefonovala bývalým žákům, kteří nežijí v Nové Anglii. Skromný dar škole věnovali pouze čtyři ze sedmadvaceti lidí, s nimiž mluvila. Ti, kteří hovor okamžitě neukončili, chtěli vědět, co se to v Massachusetts děje.

Natalie je natolik nervózní, že přechází sem a tam. Má opuchlá chodidla, ačkoliv včerejší nezvyklé horko a vlhko přes noc pominuly. Všechno na jejím těle nebo uvnitř něj (fakt díky, hemeroidy, pomyslí si) opuchává nebo už ve stavu maximálního opuchnutí je. Napustí si sklenici vody a posadí se na dřevěnou kuchyňskou židli se sedákem a opěradlem opatřenými zploštělými polštáři, které jen předstírají, že mohou přinést skutečné pohodlí.

Rozhlasoví moderátoři předčítají z místních massachusettských vyhlášek týkajících se karantény a izolace.

Natalie si povzdechne a uvolní si hnědé vlasy z culíku. Jsou pořád vlhké ze sprchy, kterou si ráno dopřála. Znovu si je stáhne do ohonu, ale dává pozor, aby byl volnější. Připojí mobil k nabíječce, ačkoliv baterie je skoro plně nabitá, a potom si vyhrne modré košilové šaty a zajede rukou pod široký pás legín, aby se poškrábala na břiše. Nejspíš by si měla legíny úplně vysvléct, aby nechala dýchat kůži, ale s tím by se pojilo klopotné vstávání, poskakování, shýbání a stahování… a na všechno tohle -ání teď nemá náladu.

V mobilu otevře deníkovou aplikaci Voyager. V duchu její jméno vysloví francouzsky (Voyageur); a takto ho vyslovuje i před Paulem, když ho chce nazlobit. Vede si v ní svůj těhotenský deník. Aplikace všechny poznámky, fotografie, videa a audio soubory automaticky synchronizuje s jejím Google Drive. Během prvních dvou trimestrů ji používala každý den, někdy i víc než jednou. Záznamy sdílela s dalšími prvorodičkami a v jejich online komunitě vyvolala pobavený rozruch, když místo sdílení obrázků dokumentujících týdenní nárůsty objemu břicha posílala fotografie svých chodidel, k nimž připisovala své vlastní neskutečně legrační (jak si aspoň sama myslela) vtípky o tom, jak dvojčata rychle rostou. Ve třetím trimestru užívání apky notně omezila a většina příspěvků tehdy přešla do klinického vypisování různých obtíží, sepisování ságy o zvláštních červených pointilistických tečkách, které se jí objevily na kůži hrudi a obličeji (včetně zveřejnění bezradné a suché hlášky její lékařky: „Pravděpodobně to nic není, možná tak lupénka.“), zaznamenávání pracovních stížností a litanie, při níž se opakovaně přiznávala k obavám, že těhotná bude navždy. Za posledních deset dní se zmohla jen na několik nových vzkazů.

Teď se Natalie rozhodne pro audio příspěvek a napřed ho označí jako soukromý, aby nebyl sdílený s jejími sledujícími: „Bonjour, Voyageur. C’est moi. Jo. Ještě patnáct dní do konce, plus minus. Co je to za příšernou hlášku? Plus minus. Když se to řekne rychle, není tomu ani rozumět. Plusminus. Plusminus. Sedím sama ve svém potemnělém domě. Tělesných obtíží je hromada, ale moc o nich nepřemýšlím, protože jsem totálně vyděšená. Takže tohle mě teď dostává. Pátý den v řadě mám na sobě stejné legíny. Je mi jich líto. O tohle se neprosily. (Povzdech) Měla bych rozsvítit. Nebo roztáhnout závěsy. Vpustit sem trochu šedi. Nevím, proč to neudělám. Zatracenej Paul. Zapni si ten podělanej –“

Rozbzučí se jí mobil a v horní části displeje vybublá esemeska od Paula. „Konečně venku. Papírový tašky jsou v autě. Za 5 minut jsem doma.“

Natalie potlačí nutkání udělat si legraci z toho, že opravdu naťukal slova „papírový tašky“. Už jen říct to je hrozné. Odepíše: „Jasně! Hoď sebou. Dávej pozor, ale hoď sebou. Prosiiim.“

Chytrému reproduktoru sděluje, aby se ztlumil, a říká to, dokud neumlkne. Chce slyšet, až přijede Paulovo auto. Prázdný dům vydává zvuky typické pro prázdné domy, zvuky o frekvencích vyladěných na zjitřenou představivost a ty nejhorší scénáře. Natalie si dává pozor, aby ona sama žádné zvuky nevydávala. Na mobilu se podívá na online zprávy a Twitter, a nic z toho není dobré. Vrací se k Voyageru a naťuká parafrázi oblíbeného rčení svého táty: „Nejdivněji se čas vleče při čekání.“

Paulovo auto, jehož motor se vyznačuje specifickým chraplákem, se konečně rozbrumlá jejich ospalou ulicí a vyjede ze zatáčky kolem plotem obehnaného předního dvorku. Zelený forester je dvacet let stará plečka s ručním řazením, která má najeto přes 320 000 kilometrů. Další rozkošná/protivná Paulova výstřednost. Tvrdí, že nikdy nebude řídit jiná auta než s ručním řazením, jako by to byl nějaký měřitelný doklad jeho kvalit. Spíš je ale protivná, protože Paul není žádný technik a sám si auto neopraví, takže ta jeho kraksna je neustále v servisu, a Natalii pak nezbývá než si ve svém harmonogramu nacházet čas, aby ho vozila na nádraží nebo z nádraží zpátky domů.

Když teď zelené auto za měkkého křupání sjíždí po svažující se štěrkové příjezdové cestě, Natalie se ztěžka zvedne do sedu. Odpojí mobil z nabíječky a uloží ho do překvapivě hluboké kapsy své rozepnuté šedé mikiny s kapucí. V druhé kapse má klíčky od svého auta, které u sebe nosí od příjezdu ze Stonehill College.

Přejde do obývacího pokoje, její kroky se synchronizují s Paulovou chůzí po štěrku. Nedovolí si na něho zavolat. Neměl by chodit tak nahlas; musí být opatrnější a našlapovat tišeji. S náručí překypující papírovými taškami (sakra, ano, ony to jsou opravdu „papírové tašky“) vyjde zpoza auta. Dveře kufru foresteru zůstávají otevřené a uvnitř auta nepřestává svítit otravné žluté stropní světýlko se vzkazem: „Hele, nechals tady pootevřené dveře.“ Natalie zvažuje, že na Paula přece jen zakřičí a řekne mu, aby zavřel kufr.

Paul se komicky pokouší uvolnit zástrčku na vstupní brance ve výšce stehen, aniž by odložil jedinou z nákupních tašek. Sám se tomu ovšem nesměje.

Natalie už stojí na verandě a jedním oknem se Paula ptá: „Můžu ti s tím pomoct?“ Bojuje s nutkáním šíleně se rozesmát a stejně silnou touhou propuknout v zoufalý pláč. Otevře síťové dveře, hrdá, že si troufne vystrčit hlavu ven, do karanténního dopoledne. Letmo si představí neskutečný čas štěstí a míru za několik let v budoucnu, kdy bude svému krásnému a nezbednému dítěti (bude trvat na tom, aby její dítě bylo nezbedné) vyprávět přikrášlené dobrodružné historky o tom, jak přežili dnešní noc i všechny ostatní, co ještě budou následovat.

Teď se vrátí k sobě, do přítomnosti klidu a přízračného ticha. Nechráněnou a zranitelnou ji drtí zmatek v jejím a v Paulově mikrosvětě a všeobecné hrůzy rozlehlejšího světa mimo prostor jejich domku.

Paul se s mručením probíjí vrzající pootevřenou brankou, protože se zasekla a zůstala zadřená na štěrku (jako vždycky). Šourá se po krátkém betonovém chodníčku. Natalie zůstává na kryté verandě a přidržuje mu dveře, dokud si je sám nezachytí ramenem. Ani jeden neví, co má tomu druhému říct. Bojí se říct něco, co je ještě víc vyděsí.

Paul se domem prokolébá do kuchyně a spustí tašky na stůl. Při návratu do přední místnosti poněkud přehrává těžké oddychování.

Natalie mu zastoupí cestu a v přítmí se zazubí. „Skvělá práce, svalouši.“

„Nevidím tady ani ň. Nemůžeme otevřít okna nebo rozsvítit?“

„V rádiu říkali, že jasná světla můžou přitahovat nakažená zvířata nebo lidi.“

„Já vím, ale to mysleli v noci.“

„Nechci riskovat.“

„Rozumím, ale rozsviť aspoň, než sem přinesu celej nákup.“

Natalie tasí mobil, zapne na něm svítilnu a posvítí Paulovi do tváře. „Oči se ti přizpůsobí.“ Říká to žertem. Ale jako žert to nezní.

„Díky, jo, to je mnohem lepší.“

Paul si otře oči a Natalie se k němu nakloní, aby ho něžně objala a dala mu letmý polibek na tvář. Natalie je o pouhé dva centimetry menší než Paul s jeho 175 centimetry (ačkoliv on sám nesprávně tvrdí, že měří 178 centimetrů). Před těhotenstvím se váhou lišili jen o 2,5 kilogramu, ačkoliv tahle čísla jsou tajemství, která před sebou stále střeží.

Paul jí objetí rukama neopětuje, ale pichlavou líc jí k tváři přitiskne.

„Seš v pohodě?“ zeptá se Natalie.

„Ani ne. Bylo to šílený. Parkoviště plný, auta stála na ostrůvcích i přímo u zavřených krámů a restaurací. Většina lidí se snaží ostatním pomáhat, ale ne všichni. Nikdo neví, co dělá nebo co se děje. Když jsem vycházel z obchodu, na opačný straně parkoviště se strhl povyk a myslím, že tam někdo někoho střelil…, neviděl jsem to, ale slyšel jsem výstřely… a pak toho, kdo ležel na zemi, obestoupila skupinka vojáků. Pak začali všichni ječet a lidi se začali přetlačovat a strkat a ozvaly se další rány. Nic děsivějšího jsem ještě neviděl. Jsme prostě… prostě to není dobrý. Myslím, že jsme v pěkný kaši.“

Natalie zrudne ve tváři, protože stejně hrozný jako to, co říká, je jeho rozechvělý, přidušený hlas. Její bledá pokožka vždycky snadno zčervená, chová se jako nějaký vestavěný Geigerův počítač, který měří škálu jejích emocí a/nebo (k velkému pobavení a potěšení jejích přátel) množství vypitého alkoholu. Přestat pít během těhotenství není tak těžké, jak očekávala, ale zrovna teď by sklenku – nebo láhev – bílého vína neodmítla.

To, co Paul říká dál, je jen ozvěna konverzace, kterou spolu vedli před deseti dny: „Hned jak to začalo jít z kopce, měli jsme odjet k vašim. Měli bysme tam odjet i teď.“

Té noci Paul vtrhl do koupelny bez klepání. Natalie stála před zrcadlem, vtírala si krém do suchých míst na rukou a kdovíproč se nedokázala zbavit dojmu, že ji přistihl při něčem, co neměla dělat. Tehdy řekl: „Měli bysme odjet. Vážně bysme měli odjet. Zajet k vašim,“ a řekl to jako dítě ještě napůl otřesené po probuzení z nějakého zlého snu.

Té noci mu řekla: „Paule.“ Vyslovila jeho jméno a potom se odmlčela, dívala se, jak se Paul ošívá, a čekala, až se uklidní. Když na ni zůstal hledět v nelíčených rozpacích, dodala: „Mám tady doktorku. Dnes jsem s ní mluvila a řekla mi, že všechno bude fajn. Dítě přivedeme na svět tady.“

Teď mu řekne: „Paule. To nemůžeme.“

„Proč ne?“

„Jsme ve federální karanténě. Nedovolí nám odjet.“

„Musíme to zkusit.“

„Takže podle tebe uděláme co? Pojedeme po pětadevadesátce až do Rhode Islandu, prostě jen tak?“ Natalie se s ním nehádá. To v žádném případě. Souhlasí, že jsou opravdu v pěkné kaši a zůstat tady nemůžou. Ona sama tady zůstat nechce a nechce se vydat do nějakého nouzového útulku nebo přetížené nemocnice (říkali, že mají vyčerpané kapacity). S Paulem se dohaduje, protože doufá, že jeden z nich natrefí na nějaké řešení.

„Tady zůstat nemůžeme, Natalie. Musíme něco zkusit.“

Vloží jí ruce mezi prsty. Stiskne ho.

„Co když nás zatknou?“ namítne Natalie. „Mohli by nás rozdělit. Teď jsi mi říkal, jak to bylo v tom supermarketu šílený. Myslíš, že na dálnicích nebo hranicích to bude lepší?“

„Najdeme nějaké průjezdné vedlejší cesty.“

Ano, vedlejší cesty. Natalie přikyvuje, ale řekne: „Možná jsme teď v tý nejhorší fázi –“

„To jsem ti ani neříkal, že se uprostřed křižovatky Washington Corner potácela liška, jako by byla opilá –“

„– karanténa pomůže dostat nákazu pod kontrolu –“

„– vyrazila mi přímo proti přednímu kolu.“

„– všichni budou v pořádku, pokud se ne–“

Natalie dál mluví, i když je z jejich štěrkové příjezdové cesty slyšet nezaměnitelné křupání kroků. Má na ně vyladěné uši. V domě žije už dostatečně dlouho na to, aby poznala rozdíl mezi tvrdým křupáním a drtivým tlakem pneumatik, lehkým cupitáním veverek a koček, které jí připomíná chřestění rumba koulí, svižným našlapováním tlap sousedovic psa, přihlouplé fenky rhodéského ridgebacka o velikosti poníka (a najednou jí hlavou bleskne otázka: Kde jsou její sousedé a jejich Casey? Odjeli ještě před karanténou?), a pravidelným krokem blížícího se člověka.

Tyto kroky jsou chvatné, k domu se blíží rychle, a přitom s jakýmsi nepatřičným rytmem. Rytmem, který je jaksi zlomený. Je slyšet drtivý přískok, zavrávorání, dva těžké kroky, potom škubavá korekce a klopýtnutí a tažení nohy. Někdo nebo něco vrazí do stále pootevřené branky a třikrát hlasitě a štěkavě zaryčí.

Natalie se po počátečním šoku málem zhroutí úlevou, když uvěří (nebo si začne vsugerovávat), že to, co slyší, je ve skutečnosti právě ridgeback Casey. Šok se přetaví do úzkosti. Najednou přemýšlí, proč je Casey venku sama. Ten chlapík v rádiu říkal, že nenaočkovaní domácí mazlíčci můžou být záludnými přenašeči suspektní infekce.

Natalie se otočí, natáhne krk a vyhlédne ze dveří a přes verandu. U řádky síťových oken se mihne jakási velká a vzpřímená šmouha. Opět se ozve štěkot a teď zní spíš jako drásavý kašel, bolestné vykašlávání. Necelé tři metry od ní stojí muž. Otvírá síťové dveře a suchým, drsným, ale čistým barytonem řekne: „Přišel podzim a začalo pršet. Zůstal jsem v chladu a dešti.“ Potom zachrčí: „Chr-chr-chr,“ zvuky, na nichž se podílí pouze bránice a zadní část hrdla.

Natalie s Paulem na muže zařvou, aby odešel. Sami na sebe křičí otázky a pokyny.

Je to běloch, urostlý, vysoký přes 180 centimetrů a má blíž ke 150 kilogramům než ke stovce. Na sobě má špinavé džíny a tričko s dlouhým rukávem a reklamou na jeden místní pivovar. Projde dveřmi a naplní verandu. Při každém štěkavém zakašlání se sehne a zkroutí, a potom se mu tělo zase prudce narovná a nepřirozeně ustrne. Zvedne ruku a natáhne ji k Natalii a Paulovi. Natalie vidí pouze tvar a kontury mužovy tváře, jak ho zezadu vykresluje matné denní světlo.

„Chr-chr-chr.“

Navzdory paralyzujícímu strachu tyto primitivní jednoslabičné štěky ve své rodové paměti neurčitě rozpoznává. Slyšet ho jí stačí k tomu, aby věděla, i bez pomoci vizuálních vodítek a bez kontextu právě probíhající nákazy, že je nemocný. Že je příšerně a nevyléčitelně nemocný.

Její strach se promění v zuřivost s odstínem pudu sebezáchovy. Zatne obě pěsti, udělá krok dopředu a zařve: „Táhni, kurva, z naší verandy!“

Paul je hbitější a rychle skočí před Natalii. Dveře zabouchne takovou silou, že zadrnčí rám, v němž jsou zasazeny, i celá okolní stěna. Na okamžik však ztratí kontakt s kulatou klikou a dveře se mu nepodaří zamknout předtím, než je vetřelec začne vší silou opět otevírat.

„Natalie?“ Paul vykřikne její jméno, jako by to byla otázka, otázka, která není řečnická, ale neexistuje na ni odpověď.

Dveře se otevřou a jejich pohyb Paula přinutí zacouvat do domu. Na dřevěné podlaze mu zaskřípou podrážky podkluzujících tenisek. Paul mírně pokrčí nohy, skloní rameno a pokusí se pevně zachytit, zaklesnout v postoji, který tak zoufale ztratil. Nohy mu přestanou klouzat, ale zapletou se, až ztratí rovnováhu. Spadne na kolena a sklolaminátové dveře ho odsunou.

Chlap dveře kompletně rozrazí a přitiskne Paula ke stěně. Nepřestává tlačit. Bílé dveře skoro úplně zastiňuje. Je odvrácenou stranou měsíce.

„Chci si jen promluvit!“ zařve chlap. „Pusťte mě dovnitř!“ Dveřmi škubne zpátky k sobě a potom je ostře vrazí do Paula. Spolu s dveřmi se z něho stává jednoduchý stroj, pak vysoce výkonný píst. Nárazy dveří do jejího manžela a jejího manžela do stěny doprovázejí odporné, dunivé, duté zvuky. Paulovy výkřiky zní přidušeně. Stěny a podlaha se třesou; ten obrovský zlý vlk jim demoluje domek.

Natalie urazí krátkou vzdálenost do kuchyně. Srazí velký modrý hrnek do poloviny naplněný vodou, kterou měla předtím pít, a bekhendem od sebe odpálí chytrý reproduktor, protože z dřevěného bloku na lince popadne velký kuchyňský nůž.

Vstupní dveře se zabouchnou. Chlap řve stále hlasitěji.

Natalie zaječí: „Vypadni!“ a „Nech ho na pokoji!“, vběhne do místnosti, kterou před chviličkou opustila, a přitom před sebou jako pochodeň drží nůž. Její oči už přivykly přítmí uvnitř domu.

Paul sedí na podlaze a snaží se pod sebe dostat nohy. Z čela mu teče krev, která prýští i z rány u jeho pravého lokte. Chlap se nad ním sklání, hrozivě se nad ním rýsuje coby objekt nezpochybnitelné závažnosti. Mohutnýma rukama svírá Paulova ramena a přitahuje si ho do medvědího sevření. Paul má levou ruku pevně přitisknutou k boku. Druhou rukou se ohání a pokouší se od sebe odtlačit vetřelcův obličej. Chlap huláká něco, čemu není rozumět, jakousi hatmatilkou plnou ražených souhlásek, a potom zničehonic zmlkne, jako by tento šílený nový jazyk vyčerpal, jako by správně odříkal nějaký tajemný obřad, a několikrát Paula kousne. Nejsou to dlouhá kousnutí a netrhá při nich maso. Jsou rychlá jako hadí uštknutí. Mužova ústa nezůstávají přisátá k jednomu místu. Během několika vteřin Paula pokouše na ruce, pokouše ho na hrudi, pokouše ho na krku a pokouše ho ve tváři.

„Pusťte mě dovnitř, ne pryč!“

Má roztrhané tričko a nad levým ramenem u krku se na něm rozlévá červená skvrna. Ruce a tělo se mu nekontrolovaně chvějí. Naprázdno dáví a křičí sténavou verzi slova ne. Vrtí hlavou a odvrací se, vypadá to, že tak reaguje při pohledu na krev, jako by ho vyváděla z míry nebo vytáčela, ale kousat nepřestává.

Natalie se přes podlahu žene s pozvednutým nožem.

Paul se konečně zvedne na nohy a oba muži teď stojí a narovnávají se. Vetřelec v rukou stále svírá Paulův trup. Paul se naposledy ožene pravačkou a zasáhne chlapa do oka. Ten zavřeští a štěkne a udělá dva kroky dopředu, přičemž Paula zvedne a odnese do kouta místnosti. Celou svou vahou se zhoupne směrem dolů a Paulův týl a vaz narazí do bytelného dubového sedadla starožitného houpacího křesla Nataliiny matky. Při střetu se dřevem se ozve vlhké měkké puknutí a ostré křupnutí.

Natalie švihne nožem, míří na střed mužových zad, ale chlap se otočí a vyrazí jí ruku ze svislé dráhy. Nůž se mu sveze po levé lopatce, v tričku a kůži mu vyryje parabolický oblouk.

Muž se prudce otočí a najednou se ocitne tváří v tvář Natalii. Je středního věku, proplešatělý, povědomý těžko popsatelným způsobem, jako někdo, koho by snad mohla znát. Může být z jejich čtvrti, ale taky nemusí. Tvář má zkřivenou tupou, zárodečnou zuřivostí a strachem. Ústa má obkroužená zpěněnými slinami a krví. Řve a Natalie neslyší, co říká, protože řve i ona.

Znovu zvedne nůž a bodne jím směrem k mužovu býčímu krku. Ten oběma rukama ránu zblokuje, když nemotorně sáhne po čepeli, a ze zákroku si odnese hluboké šrámy na dlaních a polštářcích prstů. Vykřikne, ale neodtáhne se. Popadne Natalii za zápěstí. Má horké a krví zalité ruce a přitahuje si ji k tělu. Natalie přes legíny, které jí obepínají břicho, cítí úděsné horko jeho horečky.

Muž jí zakašle do tváře a má radioaktivní dech. Chvějí a křečovitě se mu stahují popraskané rty, vysílá k ní záblesky úsměvů prokládané vrčením. Jeho jazyk má podobu rozrušeného úhoře, těkajícího v oválu husté, vazké pěny.

Je samá ústa. Ta ústa se otvírají.

Natalie se odtáhne a současně muže kopne do rozkroku, ale protože se nemůže rozmáchnout a o nic zapřít, její rána nemá větší sílu.

Muž jí vytáhne pravou ruku nad hlavu. Rychle jí zespodu přitiskne ústa k předloktí a zakousne se. Tenká mikina Natalii neposkytne žádnou ochranu. Rozkřičí se a upustí nůž. Chce ruku z mužova skousnutí vytřást a vytrhnout, ale zároveň se instinktivně bojí pohnout a přijít o kousek svého těla. Drtivý tlak v kombinaci s ostrým, bodavým pálením v natržené kůži, bolest, jakou ještě nikdy nezažila, jí probíhá rukou i poté, co ji pustí a ona se odpotácí a zhroutí do sedu na pohovce.

Muž otvírá a zavírá své krvácející ruce a krátce, ale hlasitě vzlykne, jako by pochopil, co má v sobě zničeného a co teď sám zničil. Pak to štěknutí. To podělané štěknutí.

Muž se otočí a opět upře pozornost na Paula, který se celou dobu nepohnul, který se vůbec nehýbe. Paul bezvládně leží na zádech. Hlavu má mezi širokými lištami houpacího křesla a natočenou ke stěně. Natočená je způsobem, který není přirozený, který není možný. Na krku se mu rýsuje boule. Kůže se pevně vypíná přes hrbolatou vyvýšeninu, tragickou tělesnou a topografickou nepatřičnost.

Natalie sleze z pohovky a navzdory spalující bolesti v ruce a varovnému bodání v levém boku se sehne k podlaze a uchopí nůž. V kousnutí jí tepe, bolest se šíří dál do těla, paprskovitě se rozbíhá s každým úderem srdce.

Muž Paula zvedne a znovu ho začne kousat a mlátit, jako by musel rychle splnit nějaký špinavý úkol. Paulovým tělem udeří do dveří, do stěny a ještě jednou do houpacího křesla.

Paul už nekřičí bolestí. Sám od sebe už se nijak nehýbe.

Natalie s hrůzou zahlédne Paulův proražený, zploštělý vaz. Bezvládnost jeho svěšené a bezmocné hlavy jí nade vši pochybnost sděluje, že krk mu nefunguje a nikdy už fungovat nebude.

Natalie se obouruč prudce ožene nožem a čepel napůl zaklesne mezi mužovy lopatky. Pustí rukojeť a nůž muži zůstane vězet v zádech.

Muž zasténá a upustí Paula mezi houpací křeslo a stěnu. Nějaká část Paulova těla zadrnčí o plechový panel radiátoru u podlahové lišty.

Natalie se pozpátku odšourá k otevřeným vstupním dveřím. V kapse mikiny levou rukou zašátrá po klíčkách od auta. Pořád tam jsou.

Muž se nejistě otočí a sahá si za záda po noži, který je však mimo jeho dosah. Připomíná kolébající se káču na konci rotačního cyklu. Nedostává se mu dechu a jeho chrčení se mění v slábnoucí hekání a odfukování. Jeho otočky se odehrávají čím dál pomaleji na oběžné dráze vedoucí pryč od Natalie a vstupních dveří. Doplouží se do kuchyně, přičemž na stěně po své pravici zanechává řádku červených otisků dlaní. Jeho těžké, hřmotné kroky dunící na dřevěné podlaze přecházejí do šourání a klouzání, jako by se mu chodidla proměnila ve smirkový papír.

Natalie si představuje, že se v koutě místnosti uvelebí vedle Paulova těla, dokud je ještě teplé, a pak zavře oči a bude si přát, bude se modlit, aby se na ně zřítil dům, aby oči nemusela už nikdy otevřít.

Se svým mrtvým manželem ovšem nezůstane. Na rozechvělých nohách vykročí na verandu. Zraněnou ruku drží kus od svého těhotného břicha. Potlačí nutkání na Paula zavolat, omluvit se mu a rozloučit se s ním. Studený větřík jí ochladí pot na tváři.

Když prskající velký zlý vlk zmizí někde v hlubinách jejich domu, Natalie za sebou potichu zavře dveře.

Toto není pohádka. Toto je píseň.

I

Oba padli

Ram

Už tři roky působí dr. Ramola Shermanová na norwoodské pediatrii. Na klinice pracuje pět dětských lékařů, ale k ní směřuje nejvíc žádostí od nových pacientů. Mezi místními se šíří její skvělá pověst: dr. Shermanová je svědomitá, energická, laskavá a nic ji nerozhodí a současně z ní čiší uklidňující sebejistota lékařské autority, po níž baží všichni rodiče, zvláště ti čerství. Děti fascinuje její anglický přízvuk, který ochotně nadsazuje, aby vykouzlila úsměv z nemocné nebo trpící tváře. Svým nejmladším pacientům dovoluje, když pěkně poprosí, aby se dotkli červeného pramínku v jejích dlouhých vlasech černých jako uhel.

Ramola se narodila v South Shields, velkém přístavním městě na severovýchodním pobřeží Anglie, kde se řeka Tyne vlévá do studeného Severního moře. Její matka Ananya emigrovala se svými rodiči z Bombaje (dnešní Mumbaje) do Anglie v roce 1965, když jí bylo šest let. Ananya vyučuje strojírenství na vysoké škole South Tyneside a mluví několika jazyky. Od většiny lidí si drží odstup, ale pokud se vám podaří získat si její důvěru, nezná její oddanost hranic. Neplýtvá slovy a desítky let nebyla poražena v žádné debatě. Je menší než její dcera, která měří 157 centimetrů, ale v Ramoliných očích působí její matka jako mnohem větší člověk. Mark, Ramolin otec, je běloch, který se svými brýlemi s drátěnými obroučkami a tváří často zastíněnou jedněmi z trojice jeho oblíbených novin sice vypadá tak trochu jako ňouma, ale díky silným pažím a širokým ramenům, výsledku celoživotní dřiny na stavbách, nahání strach svou fyzičkou. Obvykle hovoří klidným hlasem, ale umí se i rychle vytasit s vtipem nebo nějakou chlácholivou frází. Protože je beznadějný zápecník, jen pětkrát za život opustil Británii, a to včetně tří cest do Spojených států: jednou na Ramolinu nástup na Brownově univerzitě, podruhé o pět let později, když na téže univerzitě promovala na lékařské fakultě, a potřetí teď v létě, aby u Ramoly strávil týden dovolené. Nepolevující červencová vlhkost v bostonské metropolitní oblasti ho nutila žehrat na místní šílené počasí, jako by si dobří občané Nové Anglie sami vybírali aktuální teplotu a rosný bod. Při Ananyině a Markově nechvalně proslulém a dost možná smyšleném prvním rande došlo na nesoustředěné sledování Blízkých setkání třetího druhu, cestu do vykřičené hospody a první klání v tom, co se mezi nimi časem přetavilo v hravou, byť někdy i pěkně nevraživou kulečníkovou soutěž trvající už desítky let. Oba rodiče neochvějně tvrdí, že onen první zápas vyhráli.

Je dopoledne. Ramola dojí studený zbytek bílé pizzy, která ležela v ledničce čtyři dny, a zapne skype, aby si přes video popovídala se svou matkou. Ananyin obraz poskakuje po displeji Ramolina notebooku, protože máma si nemůže pomoct a neustále gestikuluje, a to i rukou, v níž drží mobil. Očividně si ohledně dcery dělá starosti, ale naštěstí je v rámci možností klidná a spíš poslouchá, než mluví. Ramola jí sděluje, že ráno se víceméně nic nedělo. Už dva dny nevyšla z domu. Nic nedělá, jen sedí na gauči, sleduje zprávy, popíjí horkou čokoládu a sleduje e-maily a esemesky, jestli neobdrží nějaké novinky ohledně své role v rámci plánu krizového řízení. Zítra v šest ráno se mají terciární zdravotničtí pracovníci druhého sledu z Metropolitní oblasti Jih hlásit v norwoodské nemocnici. Před šestatřiceti hodinami byli povoláni a vedoucími jednotek Krizových řídicích center rozděleni všichni terciární pracovníci prvního sledu. Teď je už potřeba druhé vlny krizové pomoci. To, že i ji povolají tak relativně brzo po prvním sledu, nevěstí nic dobrého.

Ananya si volnou ruku položí nad srdce a zavrtí hlavou. Ramola se bojí, že jedné nebo oběma vyhrknou slzy.

Ramola říká, že by si měla jít pročíst výcvikové protokoly (to už udělala, dvakrát) a taky by si mohla sbalit věci. V dohledné budoucnosti bude pracovat v šestnáctihodinových směnách a s velkou pravděpodobností bude v nemocnici spávat. Je to ale jen výmluva: taška s věcmi k přenocování je sbalená a stojí na podlaze vedle vchodových dveří.

Máma mlaskne a pronese krátkou modlitbu. Nechá si od Ramoly slíbit, že si bude dávat pozor a že jí bude posílat zprávy vždycky, kdy to bude možné. Potom máma mobil natočí na Marka. Ten je celou dobu u ní, mimo záběr, poslouchá, sedí v jejich snídaňovém koutku, lokty se zapírá o stůl a mohutnýma rukama si zakrývá ústa, brýle vysunuté do čela. Když nemá brýle nasazené, vždycky to vypadá, že má velice malé oči. Mark už brečí a ani Ramola se při pohledu na něho neubrání slzám. Než zavře chatovací okno, táta jí zamává, odkašle si a hlasem nesoucím se na vzdálenost mnoha tisíc kilometrů jí řekne: „Pěknej bordel, co?“

„Úplně ukázkovej.“

„Opatruj se, drahoušku.“

Ramole je čtyřiatřicet a žije sama v domku o výměře 140 m^2 se dvěma ložnicemi, v jedné ze čtyř řadových jednotek komplexu zvaného River Bend ve městě Canton ve státě Massachusetts, který leží 24 kilometrů jihozápadně od Bostonu. Rodiče ji v dobré víře přesvědčovali, aby si domek koupila, protože je dobře placená odbornice, která už „má svůj věk“ (a ani Ramolino „Za tohle ti vážně děkuju“ matku v nejmenším neodradilo od neustálého omílání výhod takové koupě), a proto by měla vlastnit majetek, a ne trvat na tom, že bude dobrovolně vyhazovat peníze za neustálé pronájmy. Ramola koupě domku lituje a připadá si hloupě, že si nakonec rodiči nechala vnutit něco, o čem věděla, že není správné. Domek z funkčního hlediska nabízí víc prostoru, než potřebuje nebo chce. V obrovském obývacím pokoji nevyužívá jídelní kout, protože obvykle jí u kuchyňského ostrůvku se žulovou deskou nebo na pohovce před televizí. Druhá ložnice/pracovna se časem proměnila v zaprášené skladiště s hromadami učebnic, které se nedokáže přimět prodat nebo nechat zplesnivět ve sklepě. Měsíční platby do fondu společenství vlastníků spolu s vysokými městskými daněmi představují větší zátěž, než očekávala. Všechny ty otevřené prostory – vysoké katedrální stropy, podkroví v patře s výhledem do společných venkovních prostor – mají za následek, že za vytápění a klimatizaci platí dvojnásobek toho, co platila v jednopokojovém bytě v Quincy. A kdyby tohle všechno nebylo dostatečně děsivé, má před sebou ještě dvanáct let trýznivého splácení půjček na školné. Jacquie a Bobbymu, zdravotní sestře a bratrovi ve své ordinaci, se svěřila, že při návratu domů necítí, že by trpěla klinickou depresí, ale tou finanční ano. Jacquie a Bobby jsou její nejbližší přátelé z práce navzdory tomu, že si spolu zatím po práci vyrazili jen při několika málo příležitostech, obvykle oslavit něčí narozeniny nebo blížící se volno o zimních prázdninách.

Notebook je zavřený, televize vypnutá, mobil má v kapse. Ví, že by jedno z těchto zařízení měla nechat zapnuté, měla by zůstat na příjmu, ale zároveň potřebuje pauzu – i kdyby to mělo být jen na pár okamžiků, než se zhluboka nadechne – od zpravodajského náporu a propletence protichůdných informací. V pokojích panuje podivné ticho, takže její až příliš velký dům působí přímo pustě a prázdně, jako by světlo a zvuk digitálních médií vyplňovaly nějaký fyzický vnější prostor.

Měla by se jít podívat k sousedům? Moc dobře je nezná. Napravo bydlí Frank Keating, nedávno rozvedený městský radní – jediné, co je ještě úpornější než jeho konspiracemi prošpikované politické náborářství, jsou jeho čtyři kocouři, kteří značkují všechno, nač padnou pohledem. V domku nalevo bydlí Piacenzaovi, pár staršího středního věku, trpící syndromem prázdného hnízda; jejich jediný dospělý syn často jezdí na návštěvu a dělává rozhodčího při jejich hlučných hádkách. V prvním domě bydlí Lisa a Ron Danielsovi a jejich maličká dcera Dakota. Lisa je poměrně přátelská, ale neustále vystresovaná. Ramola s ní ještě nevedla rozhovor, v němž by hlavní roli nehrály starosti novopečených rodičů o zdraví dcerky. Lisin manžel Ron je skoupý na slovo a na parkovišti sotva zvládne pokývnout hlavou.

Ramola roztáhne záclony na arkýřovém okně a vyhlédne na malé parkoviště oddělené řadou stromů a několika živými ploty od rušné Neponset Street. Vítr na chodník sfoukne suché listí, které přes něj přecupitá jako myšky. Ramola se upřeně dívá, jestli bude následovat ještě nějaký další pohyb, cokoliv. Doufá, že Frank uposlechl prvního doporučení ochránců přírody (Sakra, kdy ho pronesli? Před sedmi dny? Deseti?), aby lidé drželi doma všechny své kočky. Neuvědomuje si, že zadržuje dech, dokud nevydechne a nezamlží okno před sebou.

Vrátí se do kuchyně a probudí notebook z režimu spánku. Žádné nové e-maily. Zvětší webový prohlížeč se třemi otevřenými kartami. Obnoví stránku Centra pro kontrolu a prevenci nemocí a spolu s ním i stránky mass.gov a CNN.com. Na vládních stránkách není nic nového. Panické titulky a aktualizované živé přenosy na CNN (včetně krvavých záběrů z nočních nepokojů a rabování v nákupním centru na jednom bohatém předměstí Wellesley) jsou znepokojivé, zdrcující, a Ramola notebook opět zavře.

Přemýšlí, jaké to bude zítra v nemocnici, a v hlavě se jí začnou odehrávat ty nejhorší scénáře. Zavře oči a soustředí se na hluboké nádechy a výdechy. Představuje si, jak nastupuje do auta, odjíždí buď na letiště Logan, nebo T. F. Green a nějakým způsobem se jí podaří dostat do letadla.

Návrat do Británie má Ramola v plánu jako záchrannou brzdu od doby, co začala žít ve Státech. O odletu domů snila, když se jako medička stresovala kvůli přednáškám; když jako nemocniční lékařka trávila v práci osmdesát hodin týdně a domů se vracela příliš unavená na to, aby vůbec dokázala plakat; když trpěla čtrnáct měsíců v nešťastném partnerském soužití (což byl jeho výraz) s Cedrikem a jejich vlažný, ale nikdy ne hašteřivý vztah se ani tak nerozpadal, jako spíš erodoval pod náporem klidných, leč neúprosných vln, přílivů a odlivů; a vždycky, když v ní někdo vyvolal pocit, že sem nepatří, že je cizinka. Vždycky se úporně snažila vytrvat, ukázat sama sobě a všem ostatním, že to zvládne, a vždycky úporně bojovala za vítězství (jak to říká její máma). Přesto je v ní i ta malá, ale nepopiratelná část, která se utěšuje detailní představou cesty domů: jak přistane na Gatwicku, vlakem přijede na nádraží Victoria, metrem na King’s Cross, dalším vlakem, který uhání venkovem, malými městečky a rozrůstajícími se městy, nakonec dorazí do Newcastlu, načež se místní drahou za čtyřicet minut dopraví do South Shields, ujde něco lehce přes tři kilometry (přičemž se jí bude kufr na kolečkách neustále překlápět doleva), ale zrovna je teplé a slunečné počasí, ačkoliv v severní Anglii není teplo a slunečno dostatečně často, až nakonec stane před jejich půldomkem s cihlovými zdmi a bílým mřížovím pro popínavky, a projde zahrádkou a zadními dveřmi a ocitne se v kuchyni, kde se s mámou a tátou posadí k jejich směšnému stolečku s ošklivým žlutým vinylovým ubrusem a oba se na ni zadívají přes okraj svých brýlí na čtení a slabě se pousmějí, že ji zase rádi vidí. Tahle závěrečná scéna je tak živá, že když byla mladší, oddávala se představě, že k jejímu návratu v nějaké alternativní realitě skutečně došlo. Jakkoliv je tento sen o návratu domů bezpečný a konejšivý, naplňuje ji melancholií; strachem z nevyhnutelné smrtelnosti, jako kdyby tím, že dovolí snu pokračovat, až příliš rychle přejde do budoucnosti, do budoucnosti, v níž ona i její rodiče zůstanou u stolu sedět jako přikovaní a právě u něj budou hnít, až se všechny tři židle zvolna, jedna po druhé, vyprázdní. Právě kvůli tomu všemu se rozhodla, že se domů nikdy nevrátí, a finanční tlaky a všechno ostatní může vzít čert.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Píseň přežití.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.