Roman Pešek

SÁM SOBĚ PSYCHOTERAPEUTEM

ANEB

CO OPRAVDU POMÁHÁ ZVLÁDAT ÚZKOSTI A DEPRESE

POHLEDEM KOGNITIVNĚ BEHAVIORÁLNÍ TERAPIE

ISBN 978-80-88163-85-5 (brož.)

ISBN 978-80-88163-88-6 (e-pub)

ISBN 978-80-88163-87-9 (mobi)

Pasparta Publishing, s. r. o. – sociální podnik zaměstnávající
lidi s poruchou autistického spektra, jehož zřizovatelem

je Národní ústav pro autismus, z. ú. (NAUTIS)

OBSAH

Předmluva

Úvod

Úzkostné a depresivní poruchy Ve výpovědích klientů

E-mailový průzkum

Úzkostné poruchy

Generalizovaná úzkostná porucha

Panická porucha

Agorafobie

Sociální fobie

Specifická fobie

Nadměrné obavy o zdraví

Obsedantně kompulzivní porucha

Deprese

Smíšená úzkostně depresivní porucha

Autismus a Aspergerův syndrom

ADHD – Porucha pozornosti s hyperaktivitou

Analýza průzkumu – co pomáhá

Přijetí problémů a motivace je změnit

Naděje na zlepšení, realistické cíle a očekávání od psychoterapie

Edukace – porozumění povaze a vzniku potíží

Psychoterapeut, zásady a průběh psychoterapie

Skupinová psychoterapie

Užívání léků – psychofarmakoterapie

Písemné záznamy

Dobrá sebereflexe – čtyři modality podle KBT a schematerapie

Kognitivní restrukturalizace

Být tady a teď, přijetí a pozorování myšlenek a emocí

Odvádění pozornosti, odkládání a katastrofický scénář

Úspěšné sebepřemáhání se k aktivitě

Vystavování se obtížným situacím – expozice

Terapeutické dopisy

Reskripce v imaginaci

Kontakt s tělem, relaxace, dýchání, pohyb a jóga

Racionální stravování

Sebeprosazení, sociální a asertivní dovednosti

Kvalitní vztahy s partnerem, dětmi a rodiči

Uspokojivá práce

Chápající a podporující přátelé

Zájmy, odpočinkové aktivity a spánek

Vyvážené plánování času

Příprava a krizový plán

Další činitelé – úspěch, víra, zvíře, humor a vděk

Když má psychický problém někdo jiný

Závěr

Použitá a doporučená literatura a informační zdroje

Autor

Předmluva

O tom, co je to psychoterapie a jakým způsobem se provádí, mají lidé, kteří ji nikdy nepodstoupili, různé představy. Troufám si tvrdit, že mnoho lidí je přesvědčeno, že role v psychoterapii jsou jasně rozděleny. Na jedné straně psychoterapeut, i po mnoha desetiletích splývající s postavou Sigmunda Freuda, tedy starší muž s vousy, který je moudrý a který svému klientovi naslouchá. Klient přitom leží na lehátku, zatímco psychoterapeut sedí v křesle a dělá si poznámky, jak to vidíme například na obrázcích Vladimíra Jiránka. Potom psychoterapeut z hlubin své moudrosti sdělí klientovi pravdu o tom, co je příčinou jeho problémů. Na druhé straně je klient, který je nevědomý a pasivní, přichází se svými problémy a zážitky, často ze své dávné minulosti, o kterých psychoterapeutovi vypráví a přitom se na něj spoléhá, že jeho problémy rozluští, zjistí jejich příčinu a sdělí mu jejich řešení.

Lidé také bývají přesvědčeni, a to nejen klienti, ale kupodivu i řada psychoterapeutů, že někteří psychoterapeuti „jdou do hloubky“ a zabývají se psychickými procesy, které jsou běžnému smrtelníkovi zcela nedostupné. Přitom využívají své intuice a téměř magické schopnosti odhalit skryté souvislosti mezi minulými životními událostmi a jejich vlivem na současné psychické problémy klienta, a to i na takové, kterých si sám klient není vědom („nevědomé procesy a problémy“). Zatímco jiní psychoterapeuti se zabývají pouze „povrchními“ psychickými procesy, a jejich přístup má proto pouze dočasnou účinnost, pokud vůbec nějakou.

Některé knihy o psychoterapii jsou psány vysoce odborným a pro nezasvěcené obtížně srozumitelným jazykem s mnoha pojmy, které nejsou v běžné řeči vůbec používány. I to pak přispívá k obrazu psychoterapeuta jako osoby obdařené zvláštními schopnostmi, které jeho klienti nemají. Někdy se mi v této souvislosti vybavuje obraz psychoterapeuta jako chytrého Sherlocka Holmese, který vidí věci a souvislosti, jež druhým unikají, a klienta jako natvrdlého doktora Watsona, kterému souvislosti docházejí až poté, co mu je Holmes blahosklonně objasní.

Kniha Romana Peška, kterou držíte v rukou, tyto představy o psychoterapii popírá. Ukazuje, že pokud má být psychoterapie úspěšná, musí se jí účastnit jak psychoterapeut, tak klient, jako dvě osoby, které spolu rovnocenně spolupracují. Největším zdrojem moudrosti každého psychoterapeuta totiž nejsou žádné knihy, ale jeho vlastní klienti. Proto se rozumný psychoterapeut vždy svých klientů ptá na to, co jim v jejich situaci a problémech nejvíce pomáhá, a zjišťuje jejich přednosti a schopnosti, aby je oni sami mohli využít k řešení svých problémů. V tomto smyslu je klient vždy větším „expertem“ na svůj problém než terapeut.

Jak z této knihy vyplývá, terapeut není žádný „nadčlověk“ s nadpřirozenými a zázračnými schopnostmi, ale člověk, který díky svému přirozenému nadání a odbornému výcviku dokáže klienta vyslechnout, pochopit, dodat mu naději a provázet jej při cestě ke zmírnění jeho potíží a řešení jeho problémů, přičemž mu může nabídnout různé osvědčené metody, jak toho dosáhnout, případně jej varovat před způsoby jednání a uvažování, které mu sice krátkodobě pomáhají nepříjemné prožitky zmírnit, ale dlouhodobě jeho problémy dále upevňují a prohlubují.

Kognitivně behaviorální terapie (KBT) bývá někdy (mylně) považována za „povrchní“ psychoterapeutický přístup, zaměřený pouze na „příznaky“ a opomíjející „příčiny“ psychických potíží. Věřím, že po přečtení knihy Romana Peška si tento svůj případný omyl opravíte, protože KBT a metody, které jsou v ní popsány, vyžadují odvahu a ochotu vrátit se ke zraňujícím a emočně bolestným událostem svého života, znovu si je zpřítomnit a dokázat se s nimi vyrovnat a změnit k nim svůj postoj – smířit se, odpustit sobě i druhým lidem, změnit své chování a čelit svému strachu a jiným negativním emocím. Dlouhodobá účinnost KBT v léčbě úzkostných a depresivních potíží je v současné době velmi dobře prokázána.

A konečně pokládám za velkou přednost této knihy, že je psána srozumitelně, používá jen běžné pojmy, takže je pro čtenáře snadné její obsah pochopit. I když samozřejmě – jak autor sám na řadě míst upozorňuje – přečtení této knihy nemůže nahradit individuální, skupinovou či rodinnou psychoterapii. Může ale sloužit jednak těm, kdo dosud psychoterapii nepodstoupili, ale uvažují o tom, že by ji mohli potřebovat, aby si lépe ujasnili, co mohou očekávat, a jednak těm, kdo již mají psychoterapii za sebou, aby si připomněli, co jim samotným v průběhu psychoterapie pomohlo a k čemu se tedy mohou ve svém životě vracet, pokud se jejich problémy a potíže opět objeví.

Romanovi samotnému bych chtěl za jeho práci poděkovat, protože takovýchto praktických knížek pro lidi s psychickými problémy není nikdy dost, a jsem přesvědčen, že právě ta jeho je velmi užitečná a prospěšná.

prim. MUDr. Petr Možný

předseda České společnosti kognitivně behaviorální terapie

ředitel Psychiatrické nemocnice v Kroměříži

ÚVOD

Asi každý čtvrtý člověk zažije ve svém životě psychické problémy (různého typu a intenzity), které vyžadují odbornou pomoc. Jedná se asi o 2 miliony Čechů. Zhruba 30 % z nich dostane potřebnou péči, mezi kterou patří i psychoterapie. Odborná péče není k dispozici z různých důvodů, např. není v blízkosti bydliště klienta nebo odborníci mají plnou kapacitu. Problém může být i u klienta, který potřebné služby nevyhledá, protože se za své psychické problémy stydí.1

Tato publikace je založená na několika desítkách výpovědí klientů s různými úzkostnými a depresivními problémy, kteří mají zkušenosti s psychoterapií. Tito lidé, kterým patří moje upřímné poděkování, otevřeně sdělují, co je trápí a jak se se svými obtížemi vypořádávají. Jejich výpovědi a zkušenosti doplňuji svými profesními poznatky, které jsem nabyl během své několikaleté psychoterapeutické praxe.

Kniha je určena lidem, které trápí úzkostné a depresivní potíže, a také jejich blízkým osobám, aby se lépe zorientovali v tom, jakým typem obtíží trpí, co je to psychoterapie, resp. kognitivně behaviorální terapie, jak funguje, jaké jsou její možnosti a co v rámci psychoterapie pomáhá. V knize mohou načerpat inspiraci i psychoterapeuti, kteří se dozvědí, co klientům s tímto typem problémů opravdu pomáhá, aby se cítili lépe – ohledně účinných faktorů psychoterapie se totiž ví, že se často rozcházejí domněnky psychoterapeuta se zkušenostmi klienta.

Publikace nemůže dát klientům přesný „recept na bábovku“, jak se plně vypořádat se svými úzkostnými a depresivními stavy. Kniha nemůže nahradit laskavý vztah klienta s kompetentním psychoterapeutem. Nicméně může být zdrojem inspirujících doporučení k tomu, jak na sobě pracovat před, během nebo po absolvování psychoterapie.

Roman Pešek

Úzkostné a depresivní poruchy ve výpovědích klientů

E-mailový průzkum

Koncem roku 2016 jsem uskutečnil e-mailový průzkum mezi klienty, kteří někdy v minulosti absolvovali blok deseti, později patnácti skupinových setkání^2 vedených v přístupu kognitivně behaviorální terapie (KBT). Tyto skupiny vedu se svými kolegyněmi terapeutkami již několik let. Klientům jsem položil tři typy otázek:

- Jak se máte a jak se Vám daří na sobě pracovat?

- Co Vám nejvíce pomohlo a pomáhá ve zvládání psychických potíží?

- Na čem byste ještě potřebovali zapracovat?

Z celkem 117 oslovených klientů e-mailem odpovědělo 32 (23 %), z toho bylo 22 žen a 10 mužů. Tito lidé měli a u většiny z nich v různé míře stále přetrvávají různorodé úzkostné, depresivní i jiné psychické problémy. Rovněž mají různou zkušenost s psychoterapií – někteří docházeli na různé typy a formy psychoterapie před skupinovou KBT, jiní stále na psychoterapii chodí i po absolvování skupiny.

V další části jsou uvedeny hlavní charakteristiky nejčastějších úzkostných poruch a deprese. Stručně jsou uvedeny typické projevy poruchy, její výskyt mezi lidmi a různé teorie, které se snaží vznik této poruchy vysvětlovat. Navíc je zmíněn vysoce funkční autismus, Aspergerův syndrom a ADHD, protože klienti s těmito poruchami, které jsou často spojené s úzkostnými a depresivními obtížemi, se KBT skupiny také účastnili. Za každou poruchou následují vybrané výpovědi klientů, jejichž citovaná sdělení jsou pro lepší srozumitelnost někdy jemně upravena, ovšem bez vlivu na obsah.

Úzkostné poruchy

ÚZKOSTNÉ PORUCHY je možné definovat jako různé kombinace tělesných a psychických projevů úzkosti a strachu, které nejsou vyvolány žádným skutečným nebezpečím. U lidí, kteří trpí úzkostnou poruchou, se úzkost nebo strach objevují příliš často, trvají příliš dlouho a jejich intenzita je vzhledem k dané situaci příliš vysoká. Rozlišují se různé druhy úzkostných poruch, např. generalizovaná úzkostná porucha, panická porucha, agorafobie, sociální fobie, specifická fobie, smíšená úzkostně depresivní porucha. Rozsáhlá studie z USA z 90. let minulého století ukázala, že úzkostné poruchy jsou druhým nejčastějším typem psychických poruch – během svého života úzkostnou poruchou onemocní téměř každý čtvrtý člověk.

ŽENA S ÚZKOSTNOU PORUCHOU

„Trápí mě úzkostné stavy spojené s pocity nedostatečnosti ve všech oblastech mého života. Pocity selhání při výchově dětí, v manželství, v zaměstnání. Neustálý špatný pocit ze sebe. Z toho, co dělám, jak se chovám. Mám sklony k závislému chování. Při hodnocení některých situací mi pomáhá nahlédnutí na mé problémy. Více přemýšlím o tom, jestli nemůže být ‚pravda někde jinde‘. Na své automatické úsudky se už tolik nespoléhám. Snažím se je nahradit i jinými pohledy.

Nejvíce mi pomohla individuální a skupinová psychoterapie. Postupně jsem získávala dovednosti a návyky, jak pracovat s některými svými pocity. Často mi pomáhá i četba různých psychologických knih – jsou pro mě takovými ‚návody‘, jak se dá nahlížet na problémy, které mě tíží, najdu v nich vysvětlení. Snažím se i lépe plánovat praktický život, neodkládat nepříjemné věci, vytvořit si seznam toho, co je potřeba udělat.“

ŽENA S ÚZKOSTNOU PORUCHOU

„Mám se velice dobře a pracuji na sobě průběžně a stále. Do práce na sobě počítám vše, od opakování historie, cvičení jógy, čtení, meditace, po praktikování „mindfulness“. Velmi ráda čtu knihy o evoluční psychologii, které jsou podložené řádnými fakty. Nejvíce mi v začátku pomohla právě skupinová KBT. Znalost a dovednost rozlišit a pojmenovat emoce. Dnes vím, že přijdou a zase odejdou, jako vlny v moři jsou někdy větší a jindy i nejsou. Stále mi pomáhají cviky na dýchání, cvičení, kdy se snažím soustředit jen na dýchání a pozorování myšlenek. Vím, že mám tendenci ulpívat na určitých myšlenkách. Dnes umím lépe vyhodnotit, jestli mi stojí za to se jimi zabývat či ne. Stále se učím být více trpělivá.“

ŽENA S ÚZKOSTNOU PORUCHOU

„Potýkám se s úzkostnými myšlenkami, pocity méněcennosti a sebepoškozuji se. Věnuji se relaxačním technikám, cvičím jógu, pracuji na svém sebevědomí a sebeprosazení. Píši si deník, cvičím, chodím do přírody, snažím se o afirmace^3. Chtěla bych ještě více zapracovat na svém sebevědomí a sebeprosazení, na zvládání myšlenek, empatii, lepším chápání projevů pocitů u sebe i u ostatních. Potřebuji lépe vnímat své potřeby. Zajímá mě asertivita, vyjadřování emocí…“

ŽENA S ÚZKOSTNOU PORUCHOU

„Každým rokem jsou problémy mírnější a doufám, že to tak bude i nadále. Celkově je pro mě dobré učit se nenechávat se vykolejit každodenními starostmi, chodit cvičit a posilovat kardiovaskulární systém. Pracovat na sobě se mi daří asi tak z poloviny. Chtěla bych se naučit relaxovat (myslím tím jógovou relaxaci), ale stále se mi to nedaří, nevydržím se soustředit jen na své nitro.

Pomáhá mi manžel, který je mi velkou a chápavou oporou. A dále aktivní život – cvičení, procházky. Také části dne, které mám jen pro sebe, nikam nespěchám, dělám oblíbenou činnost, a tedy odpočívám. V případě náhlých potíží mi pomáhá vytěsňovat a popírat negativní myšlenky a podporovat pozitivní myšlení, případně zklidnění a prodýchávání.“

ŽENA S ÚZKOSTNOU PORUCHOU

„Snažím se úzkostné poruše čelit prací. Jsem tak zaneprázdněná, že není ani tolik času přemýšlet nad věcmi, které by mě jinak stresovaly.“

Generalizovaná úzkostná porucha

GENERALIZOVANÁ ÚZKOSTNÁ PORUCHA (GÚP) se projevuje stálou volně plynoucí úzkostí. Člověk se nadměrně zaobírá starostmi a stresujícími myšlenkami, zejména do budoucnosti, že něco nezvládne, že něco nedopadne dobře, že si o něm druzí pomyslí něco špatného. Vedle stálé úzkosti, únavy a nesoustředěnosti se často objevují tělesné příznaky jako svalové napětí, roztřesenost, bolesti hlavy nebo bušení srdce, kvůli kterým člověk odmítá věřit tomu, že jde o psychickou poruchu, a často navštěvuje především somatické lékaře. Bývá zhoršený i spánek. Mnoho lidí s GÚP je přesvědčeno, že trvalá úzkostnost je jejich trvalý povahový rys, který se nedá léčit. Celoživotní prevalence^4 je asi 10 %, roční prevalence^5 asi 5 %. Počátek rozvoje této poruchy je nejčastěji mezi 16. a 25. rokem. Žen s GÚP je dvakrát více. Porucha se častěji objevuje u lidí, kteří žili dříve v manželském vztahu (rozvedení, vdovy, vdovci), u nezaměstnaných a u žen v domácnosti. Do léčby se lidé s GÚP často dostávají až při komplikaci depresí. Lidé s touto poruchou se mohou snadno stát závislými na benzodiazepinech^6 nebo na alkoholu. Při vzniku má vliv vrozená biologická zranitelnost. Významnou roli hrají výrazně narušené emoční potřeby v dětství (bezpečí, přijetí, ocenění). Lidé trpící GÚP zažívali v dětství často bití, silnou kritiku a „přerušené“ nebo „překroucené“ vztahy s rodiči. Často u nich zjišťujeme, že v dětství ztratili některého z rodičů (zejména matku) nebo byli od rodičů delší dobu odloučeni (např. delší pobyt v nemocnici nebo předčasný odchod do jeslí). „Překroucený“ vztah spočívá v nadměrné péči, rozmazlování, ulevování, ve strašení dítěte nebezpečím. Vliv má i to, když v dětství viděli svého úzkostného rodiče, jak se obává každodenních maličkostí. Někteří lidé s generalizovanou úzkostnou poruchou prožívali s rodiči obrácenou roli – to znamená, že museli v dětství více emočně pečovat o svou matku, než aby se matka starala o ně a jejich potřeby, např. se jim matka svěřovala se svými problémy s otcem, brala je jako kamaráda, „důvěrníka“, „vrbu“. Na základě těchto zkušeností vzniká nadměrný strach o druhé a pocit, že druzí něco nezvládnou a něco zlého se jim stane, nebo že lidé s GÚP nezvládnou pečovat o druhé. Podle kognitivní teorie se potíže u generalizované úzkostné poruchy udržují nepřiměřenými postoji ve čtyřech oblastech myšlení (obr. 1). Lidé s GÚP jsou přesvědčeni o velké pravděpodobnosti, že se něco zlého stane jim nebo blízkým osobám, že tato událost bude mít ty nejhorší důsledky, že oni sami nebudou schopni tuto zlou událost zvládnout a že jim nikdo jiný v této situaci nepomůže. Např. když někdo z rodiny jede na dovolenou autem, ženu s GÚP trápí obavné myšlenky, že 1) během cesty jistě havaruje, 2) při havárii se všichni zabijí, 3) ona sama se z toho zblázní a 4) bude až do konce života zavřená na uzavřeném oddělení v blázinci, kde o ni nikdo nebude mít zájem. Není divu, že je silně úzkostná.

Obr. 1. Nepřiměřené postoje v myšlení lidí s generalizovanou úzkostnou poruchou.

Poruchu udržují také tzv. metakognice (myšlenky o myšlenkách) typu „Když budu takto myslet, zblázním se z toho“ nebo „To, že si dělám starosti, mi pomáhá všechno kontrolovat a připravit se na to“. Dalším častým problémem lidí s touto poruchou je nedostatek některých sociálních a asertivních dovedností a chybějící dovednost systematického řešení problémů, místo kterého používají metodu pokus omyl.

ŽENA S GENERALIZOVANOU ÚZKOSTNOU PORUCHOU

„Hlavní důvod, proč jsem vyhledala terapii, byl každodenní stres, neklid, nejistota, nervozita a úzkosti týkající se i běžných denních záležitostí. Snažím se na sobě soustavně pracovat, docházím na individuální terapii a hledám i další možnosti, třeba opět nějakou skupinovou terapii. Bohužel je pro mě obtížné nějak si vše časově zorganizovat.

Pomáhá mi docházení na individuální terapii, jistota pravidelných setkání. Snažím se o používání některých asertivních technik, které jsme se na terapii učili. Také se snažím nebrat některé své myšlenky jako pravdy a uvědomit si, že v nich často zobecňuji a přeháním.“

ŽENA S GENERALIZOVANOU ÚZKOSTNOU PORUCHOU

„Mám se báječně. Pokud se úzkosti objeví, daří se mi s nimi lépe pracovat. Uvědomím si, že cítím úzkost a že musím vystoupit z myšlenek, které mě zúzkostňují. Hodně mi pomáhá to s někým probrat. Vím, že o pár hodin později se moje úzkost zmenší a nebude to vypadat už tak hrozivě.“

Panická porucha

PANICKÁ PORUCHA se projevuje opakovanými záchvaty masivní úzkosti a strachu (paniky), které nejsou omezeny na žádnou určitou situaci a nelze je zpravidla předvídat. Celoživotní prevalence panické poruchy je až 3,5 %. Roční prevalence asi 2 %. Ojedinělé panické ataky zažije někdy v životě asi 8 % lidí. Porucha obvykle začíná mezi 15. a 24. nebo mezi 45. a 54. rokem života. Je dvakrát častější u žen než u mužů. Vyšší výskyt je ve městech, u vdov, u lidí rozvedených nebo žijících odděleně. Rizikovými faktory pro vznik panické poruchy jsou také nedokončené vzdělání, časná ztráta rodiče a fyzické nebo sexuální zneužívání v dětství. Biologická teorie vysvětluje projevy poruchy přítomností abnormit ve struktuře a fungování mozkového kmene. Autonomní nervový systém některých lidí s touto poruchou vykazuje zvýšené napětí a přehnaně reaguje na mírné výkyvy vnitřního prostředí organismu. Potom vzniká falešný poplach a organismus reaguje hyperventilací (zrychleným a povrchovým dýcháním) a silnou touhou ze situace uniknout. Podle kognitivní teorie si tělesné příznaky panického záchvatu (např. zrychlené bušení srdce) člověk interpretuje katastroficky (např. „Co se to děje? Možná mám infarkt, nikdo mi nepomůže, seknu tady sebou a umřu!“), což zvyšuje jeho úzkost a tělesné napětí, které vedou k zesílení původních tělesných příznaků. Vzniká tak bludný kruh. Podle teorie učení se na vzniku podílí stresující vlivy prostředí, traumatické zážitky a životní ztráty. Rovněž se zdá, že lidé trpící panickou poruchou mají strach z opuštění a zároveň se obávají připoutanosti ke druhé osobě. Proto mají silnou potřebu kontrolovat svoje vztahy a vyhnout se samotě nebo nadměrné blízkosti. Podle psychoanalytické teorie je panická porucha spojena s úplnou nebo relativní ztrátou rodiče v dětství – být sám bez možnosti pomoci oživuje dětskou úzkost z opuštění.

ŽENA S PANICKOU PORUCHOU

„Myslím, že nyní své stavy zvládám dobře, mám se dobře. Pracuji na sobě. Panické ataky už dlouho nepřišly, možná jen náznaky, ale ty zatím zvládám.

Pomáhá mi uvědomění, proč ty ataky přišly. Odmítla jsem antidepresiva, protože jsem se rozhodla problému přijít na kloub i za cenu toho, že léčba bude trvat déle. Kromě toho, že jsem chodila na vaši skupinu, jsem později také navštěvovala individuální terapii, kde mě terapeutka naučila některé věci nebrat vážně. Zkrátka jsem si odblokovala nějaké zažité předsudky a vnímání problémů a pochopila, že nic není tak horké, že na spoustu věcí mohu říci ‚ne‘ a že se mohu více řídit svými pocity. Samozřejmě jsme pracovaly i s tím, co dělat, když panické stavy přijdou, ale hlavně jsme se zabývaly věcmi okolo toho, včetně vztahů. V tu dobu jsem právě pracovala na úřadě (a nyní opravdu nevím, proč jsem tam tak dlouho vydržela), a k tomu jsem žila mezi dvěma mlýnskými koly, tedy mou mámou a mým přítelem. I když mezi nimi vlastně žiji pořád, už si umím prostě dupnout a říct, že něco bude podle mě a basta. I když zpočátku problémy vypadaly alespoň z mého úhlu dost děsivě, tak potom stačily drobné změny.

Jedním z projevů mých panických stavů byla představa, že prostě někam nedojdu, že mi nohy vypoví službu. Podle terapeutky to byla paralela k tomu, že jsem nedokázala stát na vlastních nohou. Moje máma, byť hodně obětavá, to se svou péčí přeháněla, a můj manžel se ke mně nechoval (a ještě pořád někdy nechová) jako k partnerce, ale spíše jako k malému dítěti. A do toho podle mě nesmyslná pravidla úřadu, kde jsem pracovala. Byla jsem zkrátka v kleci a panické ataky byly voláním po změně, po pomoci.

Vaše instituce^7 byla první, kde jsem pochopila, co to je psychosomatika. Do té doby jsem měla své potíže zažité jako simulaci. Dnes už těmto věcem věřím a vím, že psychika zmůže mnoho. Také mě překvapilo, jací lidé skupinu navštěvovali, a došlo mi, že takových lidí, co mají nějaké potíže, jsou asi mraky. Kdyby se neotevřeli a nezačali o problémech mluvit, těžko bych na nich něco poznala – to mně dodalo síly, že se prostě takové věci dějí.

Nicméně jeden z klíčových pohledů na problémy, který jste na skupině otevřel a který později měla i moje terapeutka, bylo to, že nic není tak hrozné, jak se může na první pohled zdát. Prostě všichni máme v sobě určité předsudky zaseté už od dětství a přikrmované během života. Takové ty předsudky, že když přijdu o práci, je to zlé, když nebudu dělat to či ono, budu nemocná, nešťastná apod. Jednou jsem vám řekla, že se bojím, že jsem psychopat, a vy jste mi klidně odpověděl: ‚No a kdyby jo, tak co je na tom tak špatného?‘ Na tohle jsem občas vzpomínala, že i když se stane bůhví jaká věc, je jen na mně, jak ji přijmu. Jestli s panikou, tedy přístupem, který máme v sobě zakotvený z dětství, kdy nám říkávali, že tohle prostě holčičky nedělají, nebo jestli se na věc budu dívat vlastním očima.

Není ale pravda, že jsem úplně vyléčená, že už problém není. Vím, že si prostě musím na některé věci dávat pozor, např. se naučit odpočívat a také to nepřehánět s alkoholem. Mám kamaráda, který trpěl také panickými stavy. Začal brát antidepresiva, na které pije jako Dán s tím, že prý ví, že ataky nepřijdou, protože přeci bere antidepresiva. Ale já, když to někdy s alkoholem přeženu, tak se u mě druhý den dostaví nepříjemné pocity. S tím prostě musím počítat. Dnes už vím, že moje panická porucha není nemoc, která se vyléčí nějakými preparáty a jede se dál, ale je to signál toho, že musím žít jinak, že musím něco změnit.

O tom, co bych ještě potřebovala, jsem zatím nepřemýšlela, ale je pravda, že se občas cítím ve slepé uličce a potřebovala bych ukázat směr. Jsem nyní na rodičovské dovolené a vím, že už nechci nikdy být zaměstnaná, chci pracovat na volné noze, což můj manžel úplně nepodporuje, a moje černá vize je, že nastoupím zpět na úřad. Ale tohle já nechci, nechci podlehnout tlaku okolí, které říká, že přeci jsou tam jistoty a co bych chtěla jako matka. Takže bych docela ráda posílila svoje stanoviska. A je toho možná mnohem více, co bych chtěla probrat.“

Agorafobie

AGORAFOBIE je strach být sám na místech, odkud je obtížný útěk do bezpečí nebo je těžké získat pomoc, kdyby člověk zažil nevolnost nebo panický záchvat. Tento strach vede k vyhýbání se potenciálně ohrožujícím situacím. Negativními důsledky agorafobie jsou často partnerské problémy, včetně sexuálních, ztráta zaměstnání, finanční potíže. Celoživotní prevalence této poruchy je asi 5 %. Agorafobie obvykle začíná mezi 23. a 29. rokem života. Bývá až třikrát častější u žen než u mužů a je často spojená s panickou poruchou. Rizikem neléčené agorafobie je invalidita (až 20 % neléčených lidí), rozvoj deprese a závislost na návykových látkách. Úspěšnost vyléčení při adekvátní léčbě dosahuje 60 až 90 %. Zhoršení stavu po vysazení léků se objevuje až u 60 % osob, zhoršení po dokončené a patřičné psychoterapii se objevuje asi u 15 % osob. Vliv na vznik agorafobie mají genetické predispozice. Psychoanalytická teorie zdůrazňuje ztrátu rodiče v dětství a separační úzkost, tj. úzkost z odloučení od rodiče – být sám na veřejných místech znovu oživuje dětský strach z opuštění. Lidé trpící agorafobií mají i v dospělosti často strach z opuštění a zároveň strach z připoutanosti ke druhé osobě, a proto mají nadměrnou potřebu kontrolovat vztahy. Ale protože vysoká míra kontroly vztahů je nedosažitelná, trpí ve vztazích pocitem napětí. Lidé s touto poruchou často prožívají silné emoční afekty a obávají se, že se neudrží, vybuchnou a budou vraždit, opíjet se, kálet, nevázaně sexuálně se chovat apod. Typické obranné mechanismy jsou v této souvislosti potlačení emocí a vyhýbání se katastrofickým scénářům a potenciálně ohrožujícím místům. Podle teorie učení agorafobie vzniká přímým podmiňováním panického záchvatu s agorafobickou situací, např. člověk dostane první panický záchvat v prostředí restaurace. Strach může být naučen i nepřímo, např. pozorováním strachu u druhých nebo získáním ohrožujících informací od jiné osoby. Pomocí generalizace se strach rozšíří i na další podobné situace. Vyhýbavé chování agorafobii udržuje a zhoršuje, protože si člověk nemůže na základě vlastní zkušenosti ověřit, že se jeho katastrofické obavy nenaplní a že se jeho úzkost při setrvání v obávané situaci postupně zmírní.

ŽENA S AGORAFOBIÍ

„V současné době se mi daří dobře, skupinová terapie mi pomohla spoustu věcí si pojmenovat a ujasnit. Situace doma s manželem se zklidnila, jsme více spolu a jsme v pohodě. Panické ataky se projevují zřídka. Vím však, že období atak a klidu se střídají, proto si nemyslím, že takto klidné období bude trvat věčně.

Chodím na jógu, pomáhá mi ke zklidnění těla i mysli. Díky józe také svému tělu více rozumím a dovedu se na něj lépe napojit. Snažím se nestresovat se věcmi, které nemohu změnit. Nehádám se s manželem kvůli zbytečnostem. Pomáhá mi také meditace, hudba, čas sama pro sebe, cvičení, plavání, pojmenování si problémů, odhodlání postavit se problému čelem a nebát se problémů tolik jako dřív – vystavuji se zátěžovým situacím více než dříve. Například jsem byla v davu na vánočním trhu a neměla jsem tak silný strach jako dříve, naopak jsem si to i užila, nezabývala jsem se myšlenkami typu: ‚Co když mě ušlapou…‘ Jsem hodně v kontaktu se svým tělem, chodím hodně do přírody, což mi přináší uvolnění a zklidnění. Nepodezírám manžela (z nevěry), nekontroluji mu mobil atd.“

ŽENA S AGORAFOBIÍ A GENERALIZOVANOU ÚZKOSTNOU PORUCHOU

„V současné době se mám celkem dobře. Zvládám práci, partnerský život, cestování letadlem na kratší vzdálenosti. Pracuji na sobě, protože za mnoho let, co uvedené problémy řeším, jsem zjistila, že aktivní práce na sobě je jediný způsob, jak se cítit lépe, aniž bych užívala benzodiazepiny, které byly dříve to jediné, co mi pomáhalo.

Po ukončení skupinové KBT jsem začala chodit na jógu a intenzivní psychoterapii. Snažím se neustále na sobě pracovat – řízená relaxace, jógový dech, pokud přijde panika, neutíkat ze situace, ale vydržet. Někdy se cítím výborně, ale přicházejí i dny, kdy dosavadní metody fungují hůř, ale to je asi přirozené.“

Sociální fobie

SOCIÁLNÍ FOBIE je druhá nejčastější fobie po agorafobii a projevuje se silným a trvalým strachem ze situací, kdy je člověk mezi druhými lidmi a může být druhými posuzován a hodnocen. Tento strach vede k vyhýbání se těmto situacím, což sice způsobuje krátkodobé snížení úzkosti, ale z dlouhodobého hlediska vyhýbání zvyšuje strach z těchto situací a ze sociální komunikace, což vede k izolaci a snižování kvality osobního i profesního života – více než 20 % lidí se sociální fobií pobírá invalidní důchod nebo jiné typy sociálních dávek. Komplikací sociální fobie je vznik závislosti na alkoholu a benzodiazepinech. Až 90 % lidí má někdy ve svém životě období, kdy se nadměrně stydí. Lidé trpící sociální fobií obvykle vědí, že jejich strach je nadměrný a neodůvodněný, nicméně se často zdráhají požádat o odbornou pomoc, protože se za své problémy stydí, nechtějí dostat nálepku psychické poruchy a také se někdy domnívají, že jejich úzkost v sociálních situacích je trvalý povahový rys. Celoživotní prevalence sociální fobie je 13 %, roční prevalence 8 %. Průměrný věk počátku sociální fobie je 15 let. Porucha se objevuje stejně často u mužů i u žen – nezáleží na inteligenci, vzdělání, ekonomickém zázemí, zaměstnání. U sociální fobie se předpokládá geneticky podmíněná psychická zranitelnost. Lidé se sociální fobií bývali v dětství blízkými osobami často nadměrně kritizováni, emočně zraňováni, druzí se jim posmívali, ztrapňovali a ponižovali je. Mezi další rizikové faktory patří psychická porucha u rodičů, časté partnerské konflikty mezi rodiči, chybějící blízký vztah v dospělosti, časté stěhování v dětství, nadužívání alkoholu a drog v dětství, útěky z domu a špatné známky ve škole. Podle psychodynamického konceptu zážitek studu u člověka se sociální fobií odráží jeho nevědomé přání být v centru pozornosti. Tento člověk trpí konfliktem pocitů viny z přání odstranit soupeře s obavami z toho, zda je toho schopen, nebo prožívá separační úzkost související s pokusy o autonomii soupeřícími se strachem ze ztráty lásky pečovatelů. Podle behaviorální teorie se sociální fobie učí od sociálně úzkostných rodičů, vliv má nadměrná ochrana rodičů, kritičnost, porovnávání dítěte s druhými, strašení negativními sociálními důsledky, když se komunikace s druhými nepovede. Rodiče dětem brání ve vystavování se sociálním situacím, a tím brání rozvoji přiměřených sociálních dovedností – lidé se sociální fobií mají někdy např. špatný oční kontakt či potíže udržovat konverzaci, což může vést k negativním reakcím druhých, které v lidech se sociální fobií navozují a udržují úzkost, což vede k dalšímu vyhýbání, a tím se posiluje úzkost a oslabuje učení se sociálním dovednostem a snižuje se sebevědomí. Podle kognitivní teorie mají lidé s touto poruchou niterné přesvědčení (jádrové schéma), že jsou neschopní, pro druhé nepřijatelní, a o druhých si myslí, že znehodnocují a odmítají ty, kdo nejsou dokonalí. Lidé se sociální fobií neustále negativně posuzují sami sebe, jsou více vztahovační, přesvědčení, že si o nich druzí myslí něco negativního, neutrální informace od druhých si vysvětlují negativně a více si je pamatují.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sám sobě psychoterapeutem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.