Petr Holý

—

Válka na Ukrajině: kontext

edice Pemmikan

Czech edition © 2022 Gnóm! – Jakub Němeček

Cover art © Jakub Němeček

Pemmikan Library # 2

První vydání. First edition.

ISBN epub: 978-80-88299-22-6

ISBN mobi: 978-80-88299-23-3

Je Putin vážně cvok?

V posledních dnech jsem měl pocit, že ať napíšu ohledně dramatického dění na Ukrajině cokoliv, tak budu jen opakovat to, co bylo už tisíckrát vyřčeno jinými, kompetentnějšími lidmi. Taky jsem si nechtěl zbytečně hrát na bezpečnostního experta, když už si na něj dneska hraje kdekdo.1

I když je pravda, že bych si na něj asi hrát mohl. Jednak proto, že jsem vystudoval bezpečnostní studia na FSV UK. Pokud nevíte, co se na tomhle zvláštním oboru vlastně řeší (což bych vám nikterak nezazlíval), tak se tam řeší… tohle (prostě mezinárodní konflikty i vnitřní bezpečnost v současném světě). A taky proto, že jsem několik let pracoval na Ministerstvu vnitra na oddělení, které se mj. zabývalo hybridními hrozbami třeba i z Ruska.

Přesto, ač nerad, přiznávám, že jsou v téhle zemi desítky, ba stovky (nedejbože tisíce) povolanějších lidí, než jsem já, které byste měli ohledně dění na Ukrajině poslouchat. Namátkou zmíním třeba Michaela Romancova, Romana Mácu, Tomáše Karáska a Ondřeje Soukupa. A mohl bych zmínit i mnoho dalších. Já už se tímhle tématem pár let profesně nezabývám a zajímám se o něj jen soukromě.

Nakonec jsem se ale rozhodl si přece jen na toho bezpečnostního experta zahrát a něco k té Ukrajině napsat. Inspirovalo mě k tomu několik rozumných lidí, kteří se na svých profilech vyjádřili v tom smyslu, že bychom neměli Putinovy schopnosti a inteligenci přeceňovat. Že ne každý mocný zlosyn je ďábelsky prohnaný a má všechno dopředu spočítané.

Z principu si obvykle odmítáme připustit, že by se na takhle mocnou funkci mohl dostat zcela průměrný pitomec. Jenže přesně to se zcela prokazatelně občas stává. Což se týká demokracií, stejně jako diktatur. Na první dobrou mě napadá třeba „karpatský génius“ Nicolae Ceaușescu, anebo „stabilní génius“ Donald Trump, z nichž ani jeden nebyl tou nejostřejší tužkou v penálu, a pokud se na čelní funkce mají dostávat „best and brightest“ daných národů, tak v Rumunsku i v USA bylo bohužel několik desítek milionů lepších kandidátů přeskočeno. Ono tak obecně myslím platí, že když o sobě nějaký politik sám tvrdí, že je génius, tak to bývá většinou pravý opak génia.

To je všechno pravda. Ale i přesto nesouhlasím s tím, že by takovým „průměrným blbečkem“ byl i Vladimir Putin. Dokonce jsem ho donedávna považoval za jednoho z těch inteligentnějších světových lídrů. Byť je pravda, že za posledních pár dní jsem o tom několikrát zapochyboval. Aby bylo jasno, tak já si o Vladimirovi Vladimirovičovi už mnoho let myslím, že je to strašný zm*d. Ale nemyslím si, že by byl hloupý. Anebo jsem si přinejmenším vcelku jistý, že bývaly časy, kdy hloupý nebyl. Jak je na tom s duševní kondicí teď, je trochu otázka, na kterou si schválně zkusíme odpovědět. Byť si samozřejmě budeme muset trochu zafabulovat.

Při té příležitosti bych rád zrekapituloval, kde se Putin vlastně vzal, proč ho v Rusku má (navzdory jeho zm*dství) docela hodně lidí rádo a co ve své kariéře vlastně dokázal (a nedokázal). Protože my lidé máme krátkou paměť a je dobré si některé věci připomínat. A také proto, že se o tom teď moc nemluví, i když mi to přijde důležité, a mohla by to být přidaná hodnota tohohle textu do současné debaty.

Taky bych se rád podíval na to, o co Putinovi (zřejmě) na Ukrajině jde, v čem se vlastně přepočítal a proč se přepočítal. A nakonec se zkusíme zamyslet nad tím, jestli z téhle děsivé a nebezpečné tragédie, kterou ten člověk vyvolal, vede nějaká rozumná cesta. Protože v českém veřejném diskursu teď cítím velkou dávku nadšené naivity a nereálného očekávání, které bych rád trochu zchladil, aby nemusela nastat nevyhnutelná fáze zklamání.

Rusko na dně

Abychom plně pochopili fenomén Vladimira Putina, tak se musíme vrátit v čase do Ruska 90. let. Anebo ideálně jít ještě dál, do časů Leonida Brežněva. Od roku 1942 až zhruba do poloviny 60. let zažíval totiž Sovětský svaz „zlaté časy“. Alespoň tak dnes mnoho lidí tuhle dobu plnou utrpení a hrůz vnímá. Rusům (a dalším sovětským národům) se nejprve podařilo za cenu strašlivého sebeobětování porazit Adolfa Hitlera, což je dějinný úspěch, který má v Rusku téměř posvátnou auru (řekněme, že do určité míry právem). A následovala série dalších vítězství.

Druhá světová válka dokonala ústup západoevropských koloniálních mocností (Británie, Francie) ze světové scény (o dočasném úplném vyřazení Německa a Japonska ani nemluvím), takže se Rusko (resp. SSSR), do té doby spíše periferní mocnost, najednou ocitlo v pozici jednoho ze dvou nejmocnějších a nejvlivnějších států na téhle planetě. Z velmoci se stala supervelmoc. Obě supervelmoci se pak začaly přetahovat o to, která z nich je víc super, a v jednu chvíli se zdálo, že Američani tahají za kratší konec. To krásně demonstroval třeba závod o dobývání kosmu, ve kterém Sověti zpočátku jednoznačně dominovali.

Pak se ale přece jen začaly naplno projevovat nedostatky onoho pitomého politicko-ekonomického systému, který se SSSR snažil před Američany uhájit, a dokonce jej exportovat do zbytku světa. Brzy si i ruské komunistické vedení uvědomilo, že celý ten komunismus je naprosto bláznivá utopie, které zkrátka nelze dosáhnout, takže (v rozporu s Leninovými ideály) zcela rezignovali na jeho další budování a oznámili lidu, že se musí smířit jen s „reálným socialismem“. Tedy v podstatě se snahou udržet co nejdéle alespoň to, co už máme, a předstírat, že to celé nejde ekonomicky úplně do haj*lu. Což bylo postupně čím dál tím těžší, protože SSSR šel ekonomicky do haj*lu stále rychlejším tempem.

Kapitalismus je totiž sice poněkud krutý a nespravedlivý, ale přece jen funkčnější a efektivnější ekonomický systém, takže Sovětskému svazu začal v závodech ve zbrojení a v technologických inovacích docházet dech. A jelikož závody ve zbrojení měly absolutní prioritu, nezbývalo pak už dost prostředků na další zvyšování životní úrovně obyčejných lidí. Ta tedy začala stagnovat a stále výrazněji zaostávat za Západem. Aby si toho lidé hned nevšimli a Brežněv, Andropov a spol. mohli v klidu dožít ve svém světě (už to byli přece jen starší pánové), rezignovali tito vůdci i na další leninský ideál světové revoluce a ze studené války se stal fakticky nacionalistický zápas Rusů s Američany. Hrozba vnějšího nepřítele měla odvádět pozornost lidí od domácích problémů. Neustálým připomínáním minulých úspěchů se pak měl zakrýt fakt, že SSSR studenou válku jednoduše prohrává.

Gorbačov se tenhle prohnilý systém pokusil zreformovat a perestrojkovat směrem k větší glasnosti, čímž ale jen strhnul onu potěmkinovskou fasádu a naplno odkryl systémovou prohnilost. A celý systém se následně zhroutil jako domeček z karet. Přičemž Gorbačovovi slouží ke cti, že ten systém nechal zhroutit bez větších ztrát na lidských životech (ne každé hroucení prohnilého systému se bez nich totiž vždy obejde).

Když se zhroutil komunismus (resp. reálný socialismus), Rusům nezbývalo, než skousnout porážku a akceptovat tu jedinou další alternativu, která se v tehdejším světě nabízela. Demokratický kapitalismus. Neměli z toho úplně radost, ale popravdě… kdo by měl. Nikomu z nás by nebylo příjemné si přiznat, že jsme se prostě spletli a léta s nasazením bojovali za něco, co nikdy nestálo za boj. A Rusům ta přiznání vlastních chyb obzvlášť nejdou (třeba Němci jsou v tom mnohem lepší).

Nicméně i tak byla většina Rusů ochotná to s tou demokracií a kapitalismem přece jen zkusit. Bolest z prohry a ze ztráty supervelmocenského statusu (a taky obrovského území, které Rusku patřilo už od carských dob) byla sice citelná, ale přesto dost lidí hledělo do budoucnosti s jistou nadějí, že teď aspoň „bude líp“. Zvýšení životní úrovně na roveň Západu mělo být náplastí na krvácející ránu porážky ve studené válce. Když se v Moskvě v roce 1990 otevřela první pobočka McDonald‘s, stáli lidé ve frontě na cheeseburger mnoho hodin. Byl to symbol přicházejícího blahobytu.

Ten ale nikdy nepřišel. V Rusku se ona transformace k demokracii a kapitalismu úplně nevydařila. Což je vlastně velmi silný eufemismus pro „kolosálně se to pos*alo“. Pokud si myslíte, že u nás byly devadesátky „divoké“ a že se toho tehdy hodně rozkradlo, tak… tak to jste v té době nežili v Rusku. U nás se zhaslo jen na pět minut, kdežto v Rusku vládla naprostá tma po celé desetiletí. Mafie, která se už za Brežněva začala vzpamatovávat ze stalinských čistek, ale i různí komunističtí prominenti, kteří byli v době pádu SSSR zrovna ve správný čas na správném místě (tj. ruské obdoby Andreje Babiše), si začali přivlastňovat všechno, co mělo v tomhle zhrouceném státě ještě nějakou hodnotu.

A jelikož před svým zhroucením byl Sovětský svaz, i přes své obrovské strukturální problémy, přece jen jednou z největších ekonomik světa, tak zde příležitosti k rozkrádání několikanásobně převyšovaly možnosti, které měly české hvězdy divoké privatizace (typu Kožený a spol.). Jelikož bezpečnostní složky v té době příliš nefungovaly, případně se na celém tom sebeobohacování aktivně podílely, byl ruský přechod ke kapitalismu plný násilí, vražd, vyhrožování a divokých večírků s kokainem. Výsledkem byla nová sorta oligarchů (což je moderní laskavý výraz pro ty mafiány, co z tohohle boje vyšli vítězně), kteří se záhadným způsobem stali majiteli dosud státních společností a jejichž bohatství výrazně převyšovalo představivost většiny běžných Rusů.

Děti těchto lidí se dodnes projíždějí po Moskvě ve velmi drahých autech a baví se tím, že najíždějí do lidí na chodníku, anebo driftují ve veřejných parcích a posmívají se policii, že je na ně krátká (ve videích, které o tom sami natáčejí).2 Jejich rodiče tráví větší část roku na jachtách v Monaku a pro zábavu si kupují slavné anglické fotbalové kluby. To vše je dosud viditelným dědictvím doby, kdy zemi vedl nekompetentní alkoholik Jelcin, který celému tomu devadesátkovému řádění jen pasivně přihlížel (anebo se na něm možná dokonce podílel, jak by naznačovala amnestie, kterou mu Putin po svém nástupu k moci udělil).

Výsledkem Jelcinova kleptokratického režimu bylo, že pár stovek lidí zbohatlo do absurdních rozměrů, a pár desítek milionů naopak výrazně zchudlo. Životní úroveň v Rusku v 90. letech oproti 70. a 80. letům klesla. A to vcelku citelně. Já to pro jistotu napíšu znovu a velkými písmeny – V RUSKU SE ZA JELCINA ŽILO HŮŘ NEŽ ZA BREŽNĚVA! A to prosím Brežněv nastavil laťku tak nízko, že by si člověk řekl, že už ji nejde podlézt. On ji v podstatě nakreslil křídou na chodník.

Sovětský svaz se po většinu své existence potýkal s nedostatkem spotřebního zboží a s nefunkčností služeb a běžným lidem se tu žilo výrazně hůř než třeba v komunistickém Československu (které bylo pro Rusy v podstatě blahobytným „Západem“, jak dokládají vzpomínky zde dislokovaných sovětských vojáků).

Takže si vy, co jste to zažili, vzpomeňte, jak vypadaly české obchody a služby za normalizace, pak si to představte tak 4× horší a budete mít hrubou představu, jak to vypadalo v Rusku za Brežněva. A pak si to představte ještě 2× horší a budete mít Rusko za Jelcina. Pro obyčejné Rusy to tentokrát bylo o to krutější, že zboží najednou v obchodech bylo, ale oni si ho nemohli dovolit. Což bylo potupnější než předtím, kdy si plné obchody nedokázali ani představit.

Většina řadových Rusů po deseti letech ekonomického i společenského marasmu dospěla k jednoznačnému závěru. Demokracie = anarchie. Kapitalismus = bída a nespravedlnost. Nelze jim to úplně vyčítat – vždyť žili v zemi, která skutečnou funkční demokracii nikdy nezažila a vlastně nikdy nezažila ani opravdový blahobyt.

A když se už zdálo, že nemůže být hůř, tak pro změnu začali prudit Čečenci. Čečensko je, v kontextu nezměrně rozlehlé Rusi, absurdně malé teritorium (je menší než Morava), ve kterém žije jeden absurdně malý národ (Čečna je jen o něco málo lidnatější než Středočeský kraj). Je to národ velmi hrdý a taky národ velmi divoký. Prostě národ kavkazský. V mých očích jsou Čečenci tak trochu respektuhodní hrdinové a tak trochu zvrácení barbaři. Přičemž to druhé bych žádnému Čečenci nikdy neřekl do očí, protože urazit nějakého Čečence opravdu nechcete. Toho by celý váš rod mohl hořce litovat.

A tihle Čečenci se jednoho dne rozhodli, že už s Rusy ve společném státě dál žít nechtějí. A díky tomuhle rozhodnutí dnes máme v Kremlu pana Putina. Díky, hoši! Aby to bylo jasnější – i po rozpadu SSSR zůstalo Rusko nadále mnohonárodnostní říší, ve kterém žily stovky různých etnik, mluvících desítkami jazyků a vyznávajících všechna myslitelná náboženství (od šamanismu až po islám). Přičemž některá neruská etnika v Rusku jsou opravdu početná (např. Tataři). A naopak mimo Rusko se po rozpadu SSSR ocitly miliony etnických Rusů. Obojí je trochu problém a obojí nás dostalo tam, kde jsme teď.

Čečensko (z důvodů, které tady nemáme čas rozebírat) vyhlásilo v 90. letech nezávislost. To probudilo z alkoholového deliria i jinak inaktivovaného Borise Jelcina, který si moc dobře uvědomoval, že takový krok může rozpoutat dominový efekt mezi dalšími desítkami etnicky pestrých republik a autonomních celků, které se na ruském území nacházejí. A hlavně si uvědomoval, že další drobení matičky Rusi už řadoví Rusové opravdu nezkousnou a on přijde o svůj post. Když se Čečence nedařilo zpacifikovat mírovými prostředky (např. opakovaně selhávaly atentáty, které na separatistické vůdce organizovaly ruské tajné služby), rozhodla se Moskva pro vojenský zásah.

Měla to být taková malá, rychlá válka, která měla menším národům v Rusku ukázat, jak Kreml naloží s každým, kdo se pokusí od Ruska odtrhnout. Potíže nikdo nepředpokládal. Zřejmě proto, že Čečensko je tak malé, že je opravdu těžké ho na mapě Ruska vůbec najít, jelikož je to jako hledat konkrétního velblouda na mapě Sahary. A taky proto, že Rusové na papíře přečíslili Čečence v poměru 85 : 1 a měli k dispozici stíhačky, tanky, obrněné transportéry, bitevní helikoptéry, balistické rakety a jaderné ponorky. Zatímco Čečenci měli jen kalašnikovy a strašlivě drsné pohledy.

Západní média a veřejnost převážně sympatizovaly s Čečenci, protože je považovaly za tu slabší a utlačovanou stranu konfliktu. V čemž jsme se ale šeredně spletli. Rusům se, navzdory jejich takřka absurdní převaze úplně ve všech myslitelných ukazatelích, podařilo ve válce s Čečenci něco neuvěřitelně spektakulárního. Prohrát! Vojensky.

Bývalá světová supervelmoc napadla území o velikosti soukromé obory Petra Kellnera a o počtu obyvatel větší čínské vesnice a dostala tam příšerně na zadek. Což se zkrátka nedá hodnotit jinak než jako ostudný debakl, který šokoval doslova celý svět. Tady možná můžete namítnout, že to se stává i jiným velmocem. Třeba USA ve Vietnamu (a taky v Afghánistánu, Iráku atd.). Ale tady je přece jen rozdíl. Spojené státy ve Vietnamu (i v těch dalších zemích) prohrály v guerillové válce, a to tím, že se rozhodly odejít ve chvíli, kdy počet obětí už nebyl pro americkou veřejnost akceptovatelný, případně neviděly naději na brzké ukončení konfliktu. Američané jinak ve Vietnamu (i v těch ostatních zemích) samozřejmě výrazně vojensky dominovali a vyhráli každý (doslova každý) přímý střet s nepřítelem, kdykoliv nepřítel shromáždil na jednom místě víc než deset lidí. Rozhodnutí odejít (a tím prohrát) bylo spíš politické než vojenské.

První válka v Čečensku byl trochu jiný případ. Rusové v ní totiž utrpěli ostudné porážky v několika přímých bitvách a naprosto nebyli schopní uplatnit svou obrovskou převahu. Zároveň samozřejmě nemohli ani úplně drtivě prohrát (to zkrátka nebylo matematicky myslitelné), a válka se tak protahovala a brutalizovala. Ukázalo se, že ruští vojáci jsou totálně demotivovaní a demoralizovaní (což byl pravý opak až fanaticky bojujících Čečenců) a sovětská technika je po letech zanedbávání a rozkrádání v mizerném, takřka neprovozuschopném stavu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Válka na Ukrajině: kontext.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.