Melánie a její
praštěná rodinka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Zdeňka Bellingerová

Melánie a její praštěná rodinka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

1. Strýcův dům

V květnu mi bylo deset let, jmenuji se Melánie a dneska mi začínají letní prázdniny. Právě jsme s babičkou vystoupily z vlaku na zastávce Bodlákov a jen s malými batůžky jsme se vypravily do domu mého strýce Cyrila, který se sem s bratrancem Davidem a psem Šmajdou přestěhoval teprve před pár měsíci. Strýc hledal nějaké klidné místo na práci, chtěl pryč z města a Šmajda potřeboval zahradu. Babička se na mě usmála a řekla: „Mel, začíná nám pořádné prázdninové dobrodružství.“

Ty velké kufry nám prý odpoledne někdo z nádraží přiveze. Přišlo mi to takové zvláštní a připomnělo mi to knížku, kterou jsem teď nedávno četla. Dřív totiž lidé z nádraží odjeli kočárem a kufry jim pak dovezlo služebnictvo. No, a nám je prý přiveze nějaký strýcův soused, pan Větvička. Prý je už v důchodu a bydlí kousek od strýcova domu. Byl první, s kým se tady v Bodlákově seznámili.

David mi vyprávěl, že jim jednou utekl Šmajda a pak ho našli, jak sedí na zahradě pana Větvičky. Strašně prý slintal a nábožně hleděl na pana Větvičku, který zrovna vyndával z udírny nějaké maso a sýry. David říkal, že to skvěle vonělo, a ještě lépe chutnalo. Pan Větvička je hned pozval, ať ochutnají. Žije sám, tak je vždycky rád, když si má s kým popovídat. Bohužel ta nádherná vůně prý přilákala nejen neškodného a trošku bláznivého Šmajdu, ale i dva bernardýny ze samoty za vesnicí, kterých se místní dost bojí. Všichni se prý urychleně schovali do domu a z okna pak sledovali, jak psi zhltli zbytky ze stolu, porazili židle, chvíli čichali kolem udírny a potom odešli. David říkal, že jen čekal, jestli za sebou taky zavřou branku… nezavřeli!

Babička si celou cestu z nádraží zpívala něco o tom, že „Čechy krááásné, Čechy méééé“, a mělo to docela chytlavou notu, takže jsem to nakonec zpívala s ní. Abych to vysvětlila – než šla babička do důchodu, pracovala totiž celý život ve školce. Asi se tam hodně zpívalo, takže zpěv je její hlavní poznávací znamení, i když ji nevidíte, většinou stačí jít za zpěvem a babičku najdete. My už ji dobře známe, ale na cizí lidi musí působit divně, když se jí třeba zeptají, jak se má, a babička jim místo odpovědi zazpívá „den je kráááásný…“.

Moji rodiče musí chodit přes léto do práce, a než budou mít dovolenou a přijedou za námi, vzala mě babička sem, že se bude starat o mě a Davida. Strýc bude moct v klidu pracovat a zároveň opravovat dům, který si tady v zimě koupili a který podle všech už po opravě úplně volal. Doufám, že to taky uslyším, protože jsem ještě nikdy dům nic říkat neslyšela.

Dorazily jsme ke staré vile, kterou obklopovala obrovská zahrada. Když to babička uviděla, spráskla ruce a řekla, že jsme přijely právě včas. Pak odešla do domu hledat strýce. Já jsem se přivítala s Davidem naším tajným pozdravem. Šmajda se mi mezitím samou radostí zakousl do batohu a potom odběhl za babičkou, která hledala strýce.

Pokoj v přízemí byl plný nějakého nářadí a hromady igelitů a bylo tam cítit vlhko. Tam, kde asi dřív bylo okno do zahrady, byla jen velká díra a pod ní hromada cihel a omítky.

„Davide, co to tady děláte?“

„No, víš, taťka, dělal nějaké úpravy. On si totiž myslí, že velkou část oprav na domě zvládne sám. Ale upřímně, já o tom začínám pochybovat. Už má ovázanou ruku, jak chtěl zvětšit tady to okno. Když vyboural díru, šel uříznout nějakou zbytečnou trubku do koupelny v patře… Proto je tady to mokro, voda nám tekla i po schodech. A včera Šmajda rozkousnul nějakou pikslu s barvou. Taťka ji chtěl rychle použít, aby nevyschla, a tak začal natírat topení, ale strašně to smrdělo a tomu štětci vypadaly všechny chlupy.“

„Děti!“ zavolala babička odněkud z prvního patra, a tak jsme se tam rozběhli. Našli jsme ji v pokojíčku, kde jsme spolu měly bydlet. Strýc jí zrovna něco vyprávěl o tom, že koncem týdne se asi pustí do střechy, když mu to tak pěkně jde. Babička se ale tvářila trochu vyděšeně a David se mě potichu zeptal, kdy že má přijet můj taťka. Ujistila jsem ho, že určitě brzo, a hned jsem se otočila na strejdu.

„Ahoj, strejdo Cyrile, tak jsme konečně tady, už jsem se nemohla dočkat.“

Nadšeně jsme se přivítali a Šmajda si pak samou radostí stoupl na zadní a olízl mi celou tvář. Prázdniny právě začaly.

Bydleli jsme v domě v Bodlákově už týden a bylo to skvělé. Strýc Cyril dělal neuvěřitelné věci, protože všechno, do čeho se pustil, většinou skončilo nějakou katastrofou. On ale neztrácel úsměv a na další den vymyslel další práci. Problém byl taky v tom, že měl neustále na uších sluchátka a něco poslouchal. David mi říkal, že to jsou nějaké načtené texty, které potřebuje k práci. Kvůli tomu ale moje varování „Strejdo Cyrile, pozor, máš v cestě srolovaný koberec!“ ani Davidovo „Taťko, ať neupadneš!“ bohužel neslyšel a poměrně elegantně o ten koberec zakopl.

Co si pamatuju, tak jsem až doposud strýce Cyrila viděla vždycky jen v košili s motýlkem, jak čte nějaké knihy nebo sedí shrbený za stolem a něco píše. Jen jednou zkusil přitlouct nějakou poličku u babičky ve špajzu a stačil při tom ohnout asi 20 hřebíků. Za týden to pak stejně celé spadlo. Proto mě hodně překvapovalo, že se dal sám do rekonstrukce takového velkého domu. Strýc Cyril je historik a občas i přednáší o svých výzkumech a bádáních – i když, upřímně, já ani moc nevím, co vlastně ta jeho práce pořádně obnáší. Ale je s ním zábava a je moc hodný. Myslím, že tu lásku k historii zdědil asi po dědovi. Toho já si bohužel nepamatuju, ale prý zaplnil celý byt knihovnami a starými mapami. Babička říkala, že byl vysokoškolský profesor a miloval českou historii. Když o tom tak přemýšlím, asi proto se strýc jmenuje Cyril a můj taťka Metoděj.

Babička si naštěstí vymínila, že v kuchyni se nic dělat nebude, protože nám musí vařit. Všimla si, že dole v zahradě dozrávají maliny a rybíz, a tak chtěla udělat i nějakou marmeládu a šťávičky. Vypravila se proto na průzkum do sklepa.

„Mel, Daví, pojďte se podívat, takový krásný velký zavařovací hrnec a ty zaprášené lahve, to je nádhera!“ Babička se rozplývala nad poklady, které našla ve staré skříni v zadní části sklepa, a my je s Davidem začali vynášet na zahradu, abychom všechny ty zaprášené věci na trávníku vydrhli z nejhoršího.

„Mel, proč neseš jenom ty zabalený víčka a já tu špinavou přepravku s láhvema?“ skuhral David.

„Děti, ať se moc neušpiníte,“ volala za námi babička.

Kýchla jsem, až se mi rozhoupal culík. „Neboj, babi, až to budeme umývat, tak si přepereme i trička.“

David pak pustil vodu, a protože bylo vedro, pokropil hadicí sebe, mě, přepravky, hrnec i Šmajdu, který štěkal jako pominutý a skákal proti proudu vody. Nakonec David postříkal i babičku, která se celá šťastná vynořila ze sklepa s nějakým strašně zvláštním strojkem, který měl na krabičce napsáno TUTTI FRUTTI.

„Tutyfruty“ pak strýce Cyrila uchvátil natolik, že přestal ze zdi oškrabávat omítku a s úsměvem prohlásil, že jde strojek „odborně prozkoumat“. To jsme všichni ocenili, protože během odpoledne už dvakrát spadl ze štaflí.

„Mami, já to tady přidělám a děti ti pomůžou s pasírováním ovoce. Můžou točit kličkou.“

„To budeš moc hodný, Cyrilku, ale děti tam asi špatně dosáhnou,“ podotkla babička. „Taky je potřeba někam umístit tu mísu, kam půjde odpad z ovoce, a nějakou nádobu do které naopak poteče ta šťáva,“ dodala, pustila si svoji oblíbenou rozhlasovou stanici a začala si s rádiem prozpěvovat.

Strýc okamžitě vymyslel náhradní řešení. „Nevadí, tak já tutyfrutyho přidělám tady k židli.“ A jak řekl, tak taky udělal. Pak zase odcválal dokončit něco v podkroví.

Musím říct, že „tutyfruty“ strojek byl velká zábava. Vrchem se tam dávaly maliny, rybíz nebo třešně a vepředu byla taková hubička, z níž vytékala šťáva. Na boku byl otvor, kterým lezly ven takový „hovínka“ ze slupek a semínek. To nás s Davidem úplně fascinovalo, a když si šla babička pro další várku skleniček, kousek jsem vzala a s výkřikem „Chytej hovííínko!“ jsem ho hodila Davidovi. Ten si to samozřejmě nenechal líbit, hodil ho po mně nazpátek, a tak začala „hovínková“ válka. Do toho se přidal Šmajda, lítal kolem a štěkal jako pominutý. Nakonec přišla babička, a když viděla tu spoušť, mrazivě prohlásila, že co jsme si nadrobili, to si taky pěkně sníme, a tvářila se děsně vážně.

„Uáááá, cože?! No, babi! Hovínka se nejedííííííí!“ protestovali jsme.

Vtom do kuchyně přišel i strýc Cyril a jen tak mimochodem si sáhl do té mísy a snědl velký kus ovocných hovínek. Byli jsme s Davidem úplně vyřízení – v životě bychom nic takového nevzali do pusy. Jasně, je to prostě jen odpad z ovoce, který zbyde, když se vylisuje šťáva, ale vypadá to jako hovínka. No, chápejte…

2. Bouřka

Jednou ráno hlásili v rádiu, že večer se na Bodlákov ženou bouřky a možná i kroupy. Strýc Cyril tedy okamžitě vyhlásil, že musíme rychle zakrýt všechny díry dole v pokoji. Jedna z nich měla být nové okno, aby se pokoj prosvětlil, ale jak je u strýce zvykem, nějak to přehnal a byla tam díra jako na vrata od garáže. Strýc proto vymyslel, že to tedy bude francouzské okno. Jak mi David s úšklebkem vysvětlil, jsou to takové prosklené dveře, kterými se bude vycházet rovnou do zahrady. Nevěřícně jsem na něj zírala. Nedivte se – přímo tam, kde by se mělo vycházet do zahrady těmi francouzskými dveřmi, totiž stála obří hrušeň. Nedalo mi to a při obědě jsem se na to zeptala strýce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Melánie a její praštěná rodinka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.