PARAZIT

Vesmírný tulák D.K. Fleet

Daniel Janů

Splendidum družstvo

Vražné, Hynčice

Vesmírný tulák D.K. Fleet
PARAZIT
Copyright © Daniel Janů, 2022
Czech Edition © Splendidum družstvo
Vražné, Hynčice, 2022
První el. vydání
ISBN 978-80-7681-138-6 (EPUB)
ISBN 978-80-7681-139-3 (MOBI)
ISBN 978-80-7681-140-9 (PDF)

Obsah

- 1. První válka s Mořskými ďábly

- 2. Na planetě Pavandia

- 3. Volání o pomoc

- 4. Interdimenzionální summit

- 5. Jižní město

- 6. Setkání s Qé

- 7. Bestie ve tmě

- 8. Kamenné industrie

- 9. Hnízdo Verslinderů

- 10. Změna plánu

- 11. Vzpomínky

- 12. Halucinace

- 13. Parazit

- 14. Zelená planeta

- 15. Parazit znovu útočí

- 16. Plavba do vzpomínek

- 17. Vypuštěný do kosmu

- 18. Máme nový cíl

- 19. Planeta Wantis

- 20. Nový člen posádky

- 21. Pás asteroidů

- 22. Celydor

- 23. Smrdutí Daburiáni

- 24. Vězeň

- 25. Vězeň jménem Szuni

- 26. Smajlykové

- 27. Epiphone

- 28. Čeká nás dlouhá cesta

- 29. Seznamování s lodí

- 30. Tachyonová energie

- 31. Betrekian

- 32. Síla hypnózy

- 33. Červí díra

- 34. Nabídka

- 35. Žádný spěch

- 36. Neviditelná hrozba

- 37. Otázka důvěry

- 38. Planeta Amogan

- 39. Glekn-li a whisky

- 40. Noční nesnáze

- 41. Zraněný muž

- 42. Nedůvěra

- 43. Jsme na sto procentech

- 44. Sixoborgové

- 45. Planeta Bavaka

- 46. Klub Klik’a

- 47. Rubiánův plán

- 48. Zneužití důvěry

- 49. Jsi důležitý

- 50. Smrtící substance

1

První válka s Mořskými ďábly

Večer jsme vyrazili za našimi transportéry. Hnali se za smrtí a byli pyšní, že můžeme bojovat za Ameriku. Jiní šli z povinnosti, i když se jim nechtělo, ale nepřítel napadl naši zem. Museli jsme ji bránit.

Díval jsem se do stran a sledoval ostatní z jednotky, kteří s nabitými kvéry běželi nebojácně do útoku. Stejně jako já. Občas jsem se podíval na oblohu s pocitem, že to je můj poslední okamžik, kdy se mohu podívat na modré nebe. Mé další úvahy přerušily výstřely.

Začalo to. Mořští ďáblové vyrazili do protiútoku. Střelba ze samopalů a výbuchy začaly brzdit naši snahu postoupit dál. Otočil jsem se doprava a viděl Johna, který s úsměvem na tváři čelil smrti. Já se bál. Neskrýval jsem to a nebyl jsem sám. Je to moje první válka.

Pak jsem se podíval doleva. Zrovna v momentě, kdy granát rozmetal vojína Harttsena na kusy. Vždycky jsme si z něho dělali legraci, že leze nadporučíkovi Casterovi do zadku. A teď? Jeho tělo se navrátí v prach. No spíš se změnilo na sekanou. Když se mluvilo o Bohu, někteří v jednotce se ohrazovali, že kdyby Bůh existoval, tohle by nedopustil. Já jim však oponoval tím, že Bůh s tím nemá nic společného, že to my lidé, se válkami snažíme ukázat svou sílu a moc. Je to slabost a strach, který zakrýváme právě tím, že se snažíme podmanit si jiné země. Jediný John a překvapivě i poručík Niederhorst se k mému názoru připojili. Nepotřeboval jsem však žádné zastání. V Boha věřím. Věřím v jeho lásku a moudrost. A to, co se děje tady na Zemi, je dílem těch, co vládnou mocí, nikoliv srdcem.

Po několika hodinách krvavých bojů se nám nakonec podařilo Pleasanton dobít. Podle našich velících to je strategické místo. Po třicáté sedmé se mohli útočníci dostat do San Antonia. To byl asi důvod, proč jsme i za cenu stovek mrtvých, museli toto město dobít. Když jsme se zastavili, nadporučík Caster nám řekl, že se Brownově brigádě podařilo zahnat k Choke Canyonu dvě roty patřící Mořským ďáblům.

▲

Příprava na další bitvu

Krčím se v zákopu. Noc je chladná a temná. Oblohou problikávají jen světlice. Z dálky jsou slyšet děla. Nepřítel se snaží obsadit Karnes City. Seržant Moltfranz říkal, že se tam nachází devátý sbor. Hodinu poté s kyselým výrazem na tváři nám pak sdělil, že plukovník Hartung se rozhodl vyslat proti nepříteli část svého sboru.

„Bude to urputný boj,“ řekl a otřel si čelo.

„Tam u Choke Canyonu to také nebudou žádné líbánky,“ poznamenal desátník Rais.

„Myslím, že máme šanci Mořské ďábly zatlačit ještě dál,“ pronesl sebevědomě seržant Moltfranz.

„Dnes v noci to nebude,“ ozval jsem se a odplivl si na zem.

„Dnes v noci, vojáci…,“ postavil se seržant na začátek zákopu, „…si oddechněte, protože zítra vyrazíme do Campbelltonu.“

To budou zase jatka, pomyslel jsem si.

▲

Východ slunce byl ve znamení útoku. Sotva dopadly první paprsky na třicátou sedmou, naše transportéry vyrazili plnou rychlostí vpřed. Nepřítel nás očekával. Když jsme vyrazili za našimi obrněnými vozy, tak se několik set metrů před námi objevil nepřítel. V ranní mlze se nedal rozeznat přesný počet. To se museli přemístit v noci, pomyslelo si několik z nás.

„Do útoku!“ zakřičel seržant Moltfranz a jako první vyrazil proti nepříteli. K němu se pak přidali další vojáci se zbraněmi a s výkřikem vyběhli vstříc smrti.

Každým útokem jsme ztráceli více než jednu třetinu našich. Ani dnešek nebyl výjimkou. Během hodinového snažení pokořit nepřítele, jsme se nedostali ani do poloviny silnice vedoucí do Campbelltonu. Museli jsme se stáhnout. Seržant Moltfranz zavelel k ústupu. Bylo to ve stejný moment, kdy kamarádi ve zbrani padali přímo přede mnou. Blížila se smrt a měla opravdové žně. Kosila nás nemilosrdně jednoho po druhém a nikdo s tím nemohl nic udělat.

„Ústup! Ústup!“ řval Moltfranz.

Bylo to jako smilování. Kdo to slyšel, s radostí se vrátil zpět k Pleasantonu. Někteří to stejně nestihli a jejich snahu vrátit se do úkrytu, zastavily nepřátelské kulky. Čtyři naše obrněné transportéry byly zcela zničené. Dva se vracely zpět. Celý udýchaný jsem se kryl za jedním z nich, John, Theo a Carlos byli hned za mnou.

Sotva jsme se vrátili do zákopů. Objevil se mezi námi nadporučík Caster, který seřval seržanta Moltfranze, za to, že zavelel zbaběle ústup.

„Nadporučíku, vy jste to neviděl?!“ bránil se.

„Ano, viděl jsem, jaký jste zbabělec,“ pokračoval.

„A kde jste byl vy!“ ohradil se zastřený hlas uprostřed zákopů. Byl to Gartenppen.

„Co jste to říkal, vojáku?!“ okřikl ho nadporučík.

Vytáhl pistoli a vyrazil za hlasem. Jeho úmysl mu překazil poručík Niederhorst.

„Pane, nadporučíku, stůjte!“

„Vidíš, to jsi nečekal, že?“ šeptl Carlos Riesse do ucha věčnému mrzoutovi vojínu Gartenppenovi.

„No jo, sakra,“ vyhrkl a polkl na sucho.

„Vy, Niederhorste?!“ udivil se Caster.

„Pane, nepřítel je tam venku,“ ukázal rukou směrem ke Campbelltonu.

„A proč jste tedy neútočili?!“

„Čekali na nás a všichni jsme tak byli snadným terčem,“ odpověděl poručík.

„Kapitán Freeburn se to dozví,“ vyhrkl rozzuřený Caster.

„Kapitán Freeburn už to ví,“ ozval se hlas za ním.

Nadporučík Caster se otočil. Za ním stál s přilbou na hlavě kapitán Freeburn.

„Vy, pane?!“ udivil se nadporučík a postavil se do pozoru.

My všichni jsme se postavili do pozoru, když se kapitán objevil.

„Pohov! Odpočiňte si,“ pronesl směrem k nám.

Poté se otočil k Carterovi.

„Za hodinu povedete znovu útok, nadporučíku,“ pronesl.

„Rozkaz, pane,“ zasalutoval.

„Pojďte se mnou. Vysvětlím vám, kudy své muže povedete!“

„Znovu zaútočíme!“

„A smrt bude mít znovu žně,“ dodal John.

Všichni půjdeme znovu vstříc smrti. Jenom se dvěma obrněnými vozy? Budou to jatka, prolétlo mi hlavou.

▲

Během deseti minut se vrátil kapitán Freeburn s nadporučíkem Casterem. Postavil se před nás a vysvětlil nám, že získal podporu 5. pluku, který zaútočí na nepřítele zleva. Načež mi zaútočíme zprava.

„Z Austinu nám posílají stíhačky, které nám pomohou shora. Do pěti minut vyrážíme. Nebudou čekat, že teď zaútočíme,“ řekl a přesunul se ve svém maskovaném Hummeru do Floresville.

„Tomu se říká moment překvapení!“ vyhrkl Caster.

Pyšně se ohlédl za mizejícím vozem.

„Idiot,“ špitl si pod vousy vojín Gartenppen.

„Nevěříš v naše vítězství, Jacku?“ promluvil na něj Carlos, který seděl vedle něho.

„Víš, Carlosi, v této válce nevěřím už ničemu a určitě ne tomu, že by nás někdo zachránil. Ani ten tvůj bůh!“

„Jsi pesimista.“

„To možná sem, ale válka je na hovno!“

„Štěstí stojí na naší straně,“ špitl Carlos a v ruce žmoulal zlatý křížek.

Modlil se k bohu a věřil, že nás z toho dostane.

„Válka není o štěstí,“ dodal jsem a odplivl si do hlíny.

„Za chvíli se uvidí,“ podotkl sebevědomě Carlos a pohlédl k nebi.

V následující půl hodině, nadporučík Caster zavelel k pochodu. Naše jednotka vyrazila neposekanou kukuřicí. Zbylé dva transportéry jely pomalu po třicáté sedmé. Během dvaceti minut se nad námi prohnaly čtyři stíhačky. Spustili střelbu na nepřítele. Caster zavelel k útoku a naše jednotka pobila ten zbytek. My jsme opravdu zvítězili, prolétlo mi hlavou.

„Vidíš, Jacku, vyhráli jsme,“ nadšeně křičel Carlos.

„Nebýt našeho letectva, asi bychom tady nestáli,“ ozval se poručík Niederhorst.

Náš pluk pokračoval vpřed. U Whitsett se karty obrátily. Když se objevily nepřátelské letouny, začaly masivně kropit z pravé strany 5. pluk. V následujících minutách se na obloze rozpoutala letecká bitva, a naše stíhačky dostávali na frak.

Od Eagle Ford vyrazili čtyři nepřátelské transportéry proti nám. Znovu jsme se ocitli v nekonečně vřavě. Byli jsme pod velkým tlakem leteckých kulometů a náš pluk se musel stáhnout. Bezmocně jsem sledoval, jak někteří z naší jednotky padají na zem nebo po výbuchu granátu, po nich zůstala jen díra v zemi. Byl to hrozný pohled. Tohle nemůžeme vydržet, pomyslel jsem si. Cítil jsem ve svých nohách horko a chvílemi jsem nemohl popadnout dech. Únava na mě padala ze všech stran. Občas jsem si klekl k zemi a směrem k nebi jsem vyslal prosbu, že už chci, aby to skončilo. Nikdo mě však nevyslyšel. Naopak se ozval výbuch a jeho tlak mě odhodil. Dopadl jsem na zem a ztratil na okamžik vědomí. Probudil mě John, který jako můj anděl strážný byl opodál.

„Paule, vstávej! Vstávej!“

Když jsem procitl, uviděl jeho rozmazanou tvář nad sebou.

„Vstávej, musíme pryč!“ vykřikl.

Neslyšel jsem ho, ale věděl jsem, že něco říkal. Z jeho úst, která se otvírala a zavírala, jsem pochopil, že musím vstát. Pomohl mi na nohy a táhl mě někam stranou. Jedním okem jsem sledoval, co se děje. Mořští ďáblové se začali přeskupovat, jako by očekávali větší tlak z naší strany.

„Co se…se…to…děje?“ koktal jsem.

„Dostáváme na prdel, kamaráde!“ odvětil John.

„Tohle..ni…kdy…neskon…čí,“ sykl jsem.

„Jednou to skončí!“ promluvil John a vedl mě směrem k Charlotte City.

O náš pluk jsme se už nestarali. Ohlédl jsem se jen jednou a bylo mi jasné, že jsou všichni mrtví.

▲

Přesouvali jsme se k lesu, tam jsme následovali 2. brigádu, která zleva válcovala nepřátelské jednotky. Tady Mořští ďáblové neměli šanci a po několika hodinovém boji jsme znovu ovládli výšiny severovýchodně od Tilden. Tam jsme se seskupili a vyčkali na další rozkazy.

Během půl hodiny začal útok druhé brigády, ke které jsme se s Johnem přidali. Za podpory dělostřelectva jsme se vrhli do Choke Canyonu na nepřítele. Mrtví přibývali na obou stranách, ale postupovali jsme vpřed. Letecký útok se pak snažil zničit hradbu vytvořenou z nepřátelských transportérů. Povedlo se i za cenu toho, že bomby dopadly mezi naše vojáky.

„Oni nás snad nevidí!“ křičeli přeživší.

Postoupili jsme o další kus vpřed. První nepřátelská linie byla dobita, ale čekala nás druhá. Byla silnější a za podpory jejich dělostřelců jsme měli velmi ztížený postup. Znovu jsme ztratili mnoho mužů.

V kouři a dýmu z výbuchů jsem po několika minutách ztratil orientaci. Pak jsem ucítil tupou bolest v pravé noze. „Trefili mě,“ prolétlo mi hlavou. Zaúpěl jsem a klesl k zemi. V tom samém momentu jsem viděl postupujícího Johna s jedním vojákem, který po chvilce klesl také k zemi, a z jeho úst se vyřinula krev.

„Johne! Johne!“ křičel jsem.

John mě však v té vřavě neslyšel. Zmizel v dýmu, tak jako já. Střelba neustávala. Mořští ďáblové se svých pozic drželi zuby nehty. Snažil jsem se postavit a přesunout se někam jinam, ale další výstřel zasáhl moji ruku. Vykřikl jsem bolestí a převalil se na druhý bok. Nevím však, jestli to byla náhoda nebo znamení, abych zůstal ležet na zemi. V každém případě jsem měl pocit, že mám zůstat ležet a nehýbat se. Byl to již druhý tak silný pocit. Ten první se vyplnil. Bylo to v předchozí bitvě. Měl jsem pocit, že Theo zemře hned, jak vyběhne ze zákopu. Snažil jsem se mu říct, aby počkal, až dostaneme druhý povel, neposlechl a stalo se. Theo vyběhl ze zákopu a jedna z prvních kulek, které prolétly kolem našich zákopů, zasáhla právě jeho.

Proto jsem zůstal ležet. Nechal jsem pušku puškou a ležel na bahnité zemi. O několik vteřin později se blízko mě zabořil do země granát. Jeho výbuch smetl další dva vojáky, kteří právě tudy běželi…

▲

Procitl jsem po nějaké době, ale to už nezazněl ani jeden výstřel. Co se to stalo? Válka už skončila? Pohlédl jsem do modrého nebe, nade mnou se skláněl muž v americké uniformě. Vůbec jsem mu nerozuměl. Vůbec jsem neslyšel, co mi říká…

2

Na planetě Pavandia

Současnost

Otevírám oči. Cítím bolest v pravé noze. Co se stalo? Zřejmě se něco posralo? Jsou všichni v pořádku? Další otázky mi létají mojí myslí.

„Jste vzhůru!“ promluví na mě hlas.

Pomáhá mi se posadit.

Oh!

„Kde-to jsem?“ rozhlížím se kolem sebe. Rozhodně mi to nepřipomíná nic pozemského.

„Kde jsou ostatní? Válka skončila?“

„Co je válka?“ ptá se hlas.

„Co-co-že?“

„Vaše loď havarovala,“ vysvětluje mi.

„Co bylo tedy…ehm…zdálo se mi to? Ne! Sakra! Mořští ďáblové? Jasně. To byla moje první zkušenost s válkou.“

„Zřejmě hledáte ostatní svého druhu?“

„Ano.“

„Jsou v jiných buňkách,“ odpoví mi znovu ten hlas patřící štíhlé vysoké postavě.

Teď jsem si ji konečně mohl pořádně prohlédnout.

„Kde to jsem?“

„Na Pavandii.“

„Kdo jsi?“

„Říkají mi se Senia.“

„Aha.“

„Jste humanoid, i když vaše implantáty z vás dělají hybrida.“

„Hybrida?“

„Pojmenování, které používáme pro návštěvníky z jiných částí vesmíru s podobnými kybernetickými součástkami na svém těle,“ odvětí.

Hm!

„Jak říkají vám?“

„Já…myslím, že jsem Deny Fleet…Kolt!“

„Fleet,“ přikývne.

Její vzhled mi připomíná velkou včelu bez tykadel. Okamžitě jsem si vzpomněl na hmyzáka Qé. Jak pak se mu asi daří?

„Máte tu hodně návštěvníků?“

„Ano,“ přikývne. „V jižní části planety je velké město.“

Přikývnu a opatrně seskočím z lehátka. Povrch je měkký. Jako bych doskočil do písku. Co to mám na sobě za oblečení?

„Nezvykle měkký povrch,“ konstatuji nahlas.

Senia přikývne.

„Byl jsem zraněný,“ pohlédnu na svou pravou nohu.

Nevidím žádné obvazy, ale elastické kalhoty mi připomínají oděv z doby gymnastických soutěží.

„Zranění nebylo vážně a končetina byla zachráněna,“ podotkne Senia.

Hm!

„Mohu vědět, jak se daří ostatním?“

„Samozřejmě,“ ukazuje rukou k východu.

Prohlížím se jako bych nevěřil, co že to mám na sobě. Dívám se na buňku, ve které jsem ležel. Vypadá jako kobka. Světle modrá barva uvnitř připomíná oblohu. Vycházíme ven.

Wau!

Jsem v úžasu. Nic tak krásného jsem už dlouho neviděl. Pestrobarevná krajina plná podivně poletujících tvorů. Stromy jsou bez listí a dosahují obrovských výšek. Větve nejsou ani metr dlouhé. Jako by zakrněly.

Oh!

Jeden z podivných tvorů prolétne nade mnou. Přikrčím se. Vzápětí se usměji. Je to motýl, pomyslím si. Přesto má mnohem větší křídla než motýli, které pamatuji z pobytu na Zemi.

„Jsou přátelští,“ promluví Senia a vede mě po cestě, která vypadá jako rybí šupiny.

Ale rozhodně to není z ryb. Není tu žádná řeka, ani moře. Vůbec nevidím…

„…voda je podzemí,“ přeruší mé myšlenky.

„Umíte číst myšlenky?“ ptám se.

„Ne. Všimla jsem si, že se rozhlížíte kolem, jako by vám něco scházelo.“

„Voda.“

„Ano, vodu máme v podzemí.“

„Asi by se tu ještě něco našlo, ale rozhodně jsem ohromen vším tím kolem,“ ukazuji rukou.

„Prosím, tudy,“ vede mě k buňce

Svým vzhledem a tvarem je k nerozeznání stejná jako ta, ve které jsem byl já. V dálce jsou další a další. Kolik jich tu asi mají?

▲

Vstoupili jsme dovnitř. U průhledného lehátka stála stejná bytost, jako Senia.

„Jillová!“ vyhrknu a mířím k lehátku.

„Stejný druh,“ pronese Senia.

„Má jiné některé orgány,“ promluví druhá včela.

„Je člověk jako já,“ vstupuji do toho s úsměvem na tváři.

Jillová se právě probouzí.

„Do prdele!“ vykřikne vzápětí, co otevře oči. „Jsem v Nebi?“ dívá se na světle modrý strop.

„Něco ti to snad připomíná?“ ptám se.

„Kolte?!“ otáčí hlavou ke mně.

Vysoká štíhlá bytost jí pomáhá se posadit. Jillová si jí prohlédne a pak se ohradí. „Jdi ode mě!“

„Klid! Pomohli nám.“

„Hmyzák Qé nás nepřivítá?“

„Tohle je Pavandia.“

„Aha!“

„Počkej, až uvidíš krajinu venku.“

„A kde to jsme?“

„Vůbec nemám tušení,“ zakroutím hlavou. „Vstoupili jsme do Kirkwoodových mezer a najednou jsem se ocitl tady. Vůbec nic si nepamatuji. Jenom jsem měl divné sny…“

„…byl jsi ve válce?“ skočí mi do řeči.

„Nekecej, ty také?!“

„Kurva, co to s námi udělali?“

„Myslím, že oni nic. To naše vzpomínky.“

„Ztratili jsme se ve vesmíru,“ sykne Jillová a zvedá se z lehátka.

Seskočila a při dopadu do měkkého povrchu, vyjekla. Hned se mě snažila chytit.

„Co to bylo?“ vyprskne.

„Není to titanová podlaha, co?“

„No,“ ušklíbne se.

Pak si všimne, co má na sobě za oblečení.

„To snad nemyslí vážně, v tomhle chodit nemůžu. Vždyť vypadám jako…“

„…gymnastka?“

„Jo!“

„Určitě si seženeme jiné oblečení.“

„Už aby to bylo.“

„A kde jsou ostatní?“ otáčím se na Seniu.

„Tudy,“ ukazuje ke vchodu.

Desátník Jillová se na mě podívala. „Nerozuměla jsem jí ani slovo!“ a vyrazila ven. Vykročil jsem pomalu za ní. Nebylo kam spěchat. Jestli jsem to pochopil dobře, tak naše loď je zničená a místní rasa nám zachránila životy.

„Nespěchej!“ okřiknu Jillovou.

„Kde je Oliver?“

„Zřejmě v jedné z těch buněk!“ ukazuji paží před sebe.

„A Denysovič?“

„Také.“

„Pojďte za mnou,“ ozve se Senia.

Druhá bytost stejného druhu s námi nepokračovala. Přikývl jsem a pozoroval Jillovou, jak s otevřenou pusou sleduje pestrobarevné okolí.

„Qé by byl nadšený.“

„Myslím, že je spokojený, tam kde je!“

Desátník Jillová pokyne hlavou.

▲

Senia nás zavedla do další buňky. Stejně jako u Jillové, tak i u Denysoviče stála bytost a ošetřovala mu zranění.

„Kde je Oliver?“ otáčí se pohledem k vysoké bytosti.

Senia se otočila na mě.

„Neumí naší řeč, nerozumí naší řeči jako ty?“ diví se.

„Díky kybernetickým prvkům,“ ukazuji na své oko. „Mám možnost rozumět spoustě jazykům. Trochu mě vylepšili. Jsem jako semi-kyborg. Sice nerozumím hned všemu, co vaše cvrlikání znamená, ale program uvnitř mi pomáhá s úpravou.“

„Když umíš jejich řeč, zeptej se jich, kde je Oliver!“ ruka Jillové do mě strčí.

Senia se zájmem pozoruje její ústa. Poté se ohlédne na mně.

„Hledá toho dalšího muže,“ promluvím jejich cvrlikající řečí.

„Nepodařilo se nám obnovit jeho životní funkce,“ promluví Senia.

„Je mrtvý, Jillová!“

„Jak to?“

„Nepodařilo se jim ho zachránit.“

„Jak to? Co se stalo?“

„Zeptám se později.“

Otočím se k Senii a ptám se jí, jak je na tom třetí člen mé posádky.

„Ty jsi vůdce?“ ptá se Senia.

„U nás tomu říkáme, kapitán. Velitel týmu. Jak je na tom, on?!“ ukazuji rukou na spícího muže.

„Jeho zranění jsou vážná, ale životní funkce byly obnoveny. Naše léčba ho uzdraví.“

„Děkuji.“

Senia pokyne a rukou ukazuje k východu.

„Co říkala?“

„Že na tom není nejlíp, ale přežije to.“

„A co bude s námi?“

„Budeme si užívat pohodlí, které nám tato planeta nabízí. Počkáme, až se uzdraví Denysovič a vyrazíme na jih této planety, kde se nachází velké město. Tam jezdí návštěvníci z jiných planet. Zkusíme si sehnat loď a odletíme odsud.“

„Dobře,“ Jillová souhlasně kývne a už se na nic neptá.

Senia nás zavede do buňky, ve které je vnitřní uspořádání úplně jiné. Zřejmě v podobných obydlích přebývají noc, pomyslel jsem si a znovu jim poděkoval za jejich pohostinnost.

3

Volání o pomoc

Uběhlo několik dnů. Konečně se třetí člen mojí posádky Loogik J´dim Denyy Sowa Ditch zkráceně Denysovič probral. Objevil se mezi námi ve chvíli, kdy jsme se s Jillovou seznamovali se zdejší technologií interdimenzionální komunikace mezi planetami.

Vcelku rychle jsem pochopil, že mohou tímto způsobem i cestovat. Jejich technologii nebylo složité pochopit a naučit se ji používat. Bylo jen třeba mít dimenzionální klíče, které otevřou portál mezi dimenzemi.

„Hrajete si,“ ozve se hlas Denysoviče, který právě přichází za doprovodu štíhlé vysoké postavy.

„Učíme se,“ pronesu a s pozvednutou rukou zvu Denysoviče mezi nás.

„Jsem ráda, že jsi zpět,“ promluví Jillová.

Loogik hned poznal, že není v pohodě. Rozhlédl se kolem, a když neviděl Olivera, pochopil, že to nezvládl. Nekomentoval to. Postavil se vedle nás.

„Interdimenzionální klíče,“ ukázal jsem na čtyři hroty zabodnuté v zemi.

Jejich spojení vytvořilo čtverec a uvnitř se objevila zlatá síť, kterou se mohlo cestovat, nebo se mohla vést komunikace s jinými světy.

„Když se to roztáhne do velikosti vesmírné lodi, je možné vycestovat do jiné dimenze. Neuvěřitelné, že?“

„Cestování časem a dimenzemi je mi známo, ale tato technologie je mi zcela neznámá,“ podotkne svým typickým sofistikovaným způsobem.

To je celý on, pomyslím si. Jsem rád, že je zpět.

„Máme plán, kam vycestovat?“ ptá se Loogik.

„A chceš tu snad s nimi žít až do konce života?!“ vstupuje do toho Jillová.

„Jsem vzhůru několik minut, ale je to úplně jiný svět, než jsem kdykoliv předtím navštívil.“

„Ale nechceš tu zůstat, že ne!“ oboří se na něho.

V tu chvíli jsem se musel znovu usmát, když jsem viděl ty dva v sobě. Denysovič jí vysvětloval, že by rád tento svět poznal a desátník Jillová nezapřela svou prudkou povahu. Do deseti vteřin k tomu zaujala odmítavý postoj.

„Diskuze plná vzrušení,“ ozve se Senia.

„Ano,“ přikývnu a s pohledem k ostatním jejího druhu, kteří s námi tráví svůj čas, začínám mít pocit, že se něco chystá.

Moje intuice mi říká, že tohle je klid před bouří. Pravda, jsou to milé bytosti. Rozhodně nevyhledávají konflikt a doposud jsem se nesetkal s žádnou negativní reakcí. Má zvědavost nezná mezí a o světě, ve kterém jsme skončili, chci vědět, co nejvíce.

„Jillová, nech ho rozkoukat!“ vstupuji do toho. „Musí mít šanci poznat tento svět, než odsud vypadneme!“

Desátník Jillová v mžiku ztichla. Jestli odsud vypadneme, nemám důvod se s ním hádat! Tedy pokud mi Kolt, nelže, pomyslí si.

„A myslíš to vážně, že jo?“

„Jistě.“

Senia se otočí směrem ke mně.

„Jsi vůdce.“

„Myslíš?!“ podotkne jejich řečí.

„Ano. Tvůj druh vedl spor a tys je dokázal uklidnit.“

Kdybys jen věděla, že to bylo jenom tím, že jsem jí řekl, že odsud odejdeme.

„Měl jsem divné sny,“ svěřuje se Loogik.

„To my všichni,“ přidává se Jillová.

„Byly to jen vzpomínky, které nám nějakým způsobem vyvolali,“ odhaluji přítomnost našich snů.

„A co se vůbec stalo, že jsme ztroskotali?“ diví se Denysovič. „Počítač nic nehlásil.“

„Netuším, co se stalo. Loď se blížila k planetě Jupiter. Po chvilce se dostala do fosforeskujícího oblaku tvořeného plyny a prachem. Tak jako minule, zmizela v Kirkwoodových mezerách. Poté jsem se probudil zde.“

▲

V následujících minutách povstaly dvě štíhlé postavy a promluvily na Senii. Přistoupili blíž ke mně a požádali mě, abych se zúčastnil interdimenzionálního summitu s představiteli Abularského spolku.

„Já?“ udivím se.

Rukou ukazuji na svou hruď.

„Umíš mnoho řečí.“

„Ale to není ten pravý důvod, že ne? Proč zrovna já? Jsme přece jenom vaši hosté a sotva jsme poznali vaše způsoby.“

„Co chtějí?“ ptá se Denysovič.

„Abych se účastnil interdimenzionálního summitu.“

„Co prosím?“

„Slyšel jsi dobře. Abych se stal součástí jednání s představiteli Abularského spolku.“

„Nikdy jsem o takovém spolku neslyšel.“

„To bude asi tím, že jsme v jiné dimenzi.“

Hm!

„Mohu vědět, s čím má Pavandia problém?“

Postavy se podívaly na sebe. Jedna z nich pak promluvila.

„Spojila se s námi vůdkyně rasy Wel-Ank, Welb´aka.  Přichází varování. Jejich planetu napadli Verslinderové.“

„Co jsou zač?“

„Vypadají jako temné stíny sloupovitého tvaru. Místo úst mají oválný otvor, který vytváří vortex. Tím požírají vše živé.“

„Mám to pochopit tak, že jste s nimi ve válce?“

„Nepoužíváme termín válka, ale Verslinderové začali invazi planety Wel. Welb´aka nás informovala, že polovina planety je zcela zdevastovaná. Dá se očekávat, že budou pokračovat k dalším planetám a do dalších dimenzí. Svoláváme jednání s představiteli Abularského spolku, abychom se rozhodli, jak se proti nim připravit.“

„Bude boj?“ vyhrkne nadšeně Jillová.

„Ještě nevíme, co se bude dít,“ uklidňuji rozvášněnou desátnici, které se už těší do akce.

To je celá ona, pomyslel jsem si.

„O co přesně jde?“ ptá se Denysovič.

„Zdá se, že mají problém s nějakým druhem zvaným Verslinder,“ otáčím se k muži po mé pravici.

„Co jsou zač ti…Verslinderové?“

V krátkosti jsem mu popsal, jak vypadají.

„Proč my?“ diví se Jillová.

„Teď chápu ty vzpomínky,“ uvažuje Loogik. „Chtěli poznat náš druh.“

Přikývl jsem.

„Není to obyčejný summit. Je to volání o pomoc.“

Hm!

Senia stála a sledovala mé pohyby. Nevěděla, o čem se bavíme. Vyčkávala, jak se rozhodnu.

4

Interdimenzionální summit

Souhlasil jsem, že budu přítomen jednání s představiteli Abularského spolku. Štíhlé vysoké postavy mě pozvaly mezi sebe. Ostatní zůstali na svém místě.

„Fajn,“ přikývnu.

Krátce na to spustí dimenzionální klíče.

„Vítejte, Pavandia!“ pronese Welb´aka.

„Je tu s námi člověk zvaný Kolt,“ ozve se jeden z Pavandianů.

V dalších třech kruzích se objevili ostatní z Abularského spolku.

„Verslinderové jsou hrozbou pro všechny z nás,“ promluví bytost podobná kudlance.

„Nemáme technologii, která by je zastavila,“ říká jiný hmyzák.

Obraz se rozšířil a vedle vůdce Wel-Anků seděl Qé. Vážně to je on?

„Qé?!“

„Kolte!“

„Opravdu jsi to ty?“

„My nevidět se dlouho.“

„Chyběl jsi mi. Tvůj smysl pro humor.“

Hmyzák naklonil hlavu do strany. Hned pochopil, že to byl z mé strany vtip. Qé neuměl vyprávět vtipy, ale když nějaký slyšel, snažil se nám ho říct svým způsobem. A rozhodně to nebylo vtipné. Přesto jsem měl rád jeho způsoby.

„Co mi řekneš k těm Verslinderům?“

„Oni být požírači. Přízraky. Oni nezastavit se před ničím, Kolte! Sežrat vše živé. Já nikdy nesetkat s taková podoba.“

„Chápu,“ přikývnu. „A jak ses dozvěděl o nás?“

„Pavandian říct nám o zkáza lodi. Já zajímat se, lidi na palubě. Oni popsat posádku a já poznat tebe.“

„Mám z toho radost, Qé! Ostatní budou také nadšení.“

„Loogik?“

„Jistě.“

„Jillová.“

„Rozhodně!“

„My potřebovat pomoc.“

„Zjistím, co se dá. Zkusíme sehnat nějakou loď. Zbraně a vyrazíme za tebou!“

Slova se ujal hmyzák podobný kudlance. Promluvil k našim hostitelům.

„Věříte, že tento druh může zastavit Verslindery?“

„Qé vyprávěl o příhodách, které spolu zažili. Věříme, že se jim to podaří,“ vstupuje do toho Welb´aka.

„Jejich mysl vykazuje mnoho vzpomínek na válku. Sledovali jsme je,“ prozradí Pavandian.

Mlčel jsem a snažil se rozluštit, o čem se baví. Můj překladač neměl tak sofistikované parametry pro vyspělou hmyzí řeč. Přesto jsem dokázal něčemu z toho rozumět. Nejdůležitější bylo, že jsem se setkal s Qé. Už to je důvod, proč bychom do toho měli jít.

„Pomůžeme jim sehnat potřebné vybavení. Jižní město je velkým vesmírným tržištěm. Určitě bude možné něco sehnat.“

„Pospěšte si!“ vyhrkne kudlanka.

„Pokud selžou, budeme vyjednávat,“ ozve se třetí zástupce hmyzí rasy.

Vypadal jako by někdo zkřížil motýla a člověka. Vážně je něco takového možné? Divím se v duchu. Nerozumím jeho tónům, ale Senia mě uklidňuje, že mi všechno přeloží.

Interdimenzionální summit skončil krátce poté, co se motýl odhlásil. Zdálo se, že má jasno. Pokud moje posádka selže, bude se chtít s nimi domluvit. Ostatní s Abularského spolku se také odhlásili.

5

Jižní město

Předstoupil jsem před Jillovou a Denysoviče a pověděl jim, co nás čeká.

„Měli bychom tedy vyrazit, co nejdříve,“ navrhuje desátník Jillová.

Promne si ruce. S úsměvem na tváři pobízí Denysoviče, aby se k ní přidal.

„Rozumím, ale nevíme, co nás čeká,“ řekne Loogik.

„Už jsme v podobných sračkách byli, ne?!“ zazubím se.

Hm!

„A mám pro vás ještě jednu zprávu!“

„No?“

„Mluvil jsem s Qé!“

„Vážně?!“ Denysovič vyhrkne nadšeně.

„Aha.“

Jillovou to moc nenadchlo. Měli s Qé vždycky takový divný vztah, ale tolerovali se.

„A jak se má?“

„On je na té planetě Wel, kterou napadli Verslinderové.“

„To znamená, že tohle je záchranná akce!“

„Můžeme to tak brát,“ přikývnu.

„Jo! Bude boj!“ vykřikne Jillová.

Je vážně neskutečná, pomyslím si s pohledem na Loogika. Ten jen pokyne hlavou. Jako by věděl, na co myslím.

▲

Po domluvě se Seniou, nás dopravilo prostorné kulaté vznášedlo do Jižního města. Asi největším překvapením bylo, že město je obehnáno tlustou kamennou hradbou. U brány stojí opravdový obři.

„A kdo jsou oni?“ ukazuji rukou.

„Sabuni. Strážci. Proto mají také jako jediní zbraně. Pro bezpečí všech, kteří přišli obchodovat. Kvůli nepokojům, které se občas vyskytnou,“ prozradí Senia.

„Proto jsem neviděl žádné zbraně tam nahoře,“ ukazuji zpátky k Severnímu městu, jak jsem ho pro sebe nazval.

„Nejsme násilní, a proto jsme také chtěli využít vašich zkušenosti s válkami,“ svěřuje se.

Líbí se mi. Je jiná. Zřejmě jí to nepřijde. Vlastně na tom nezáleží. S námi na Wel nepoletí.

„Co jsou zač?“ ptá se mě zvědavé Jillová.

„Sabuni.“

Aha!

Vznášedlo přistálo na vodní hladině. Další věc, která mě překvapila. Po chvilce se u našeho dopravního prostředku objevil velký člun, který nás dopravil na pevninu. Měl jsem tolik otázek, na které mi Senia ochotně odpovídala. Během deseti minut jsem věděl, kde se dají koupit zbraně, přijatelné oblečení, zásoby jídla a samozřejmě nějaká loď. Nepředpokládal jsem, že budu mít na výběr, ale když jsem uviděl podzemní hangár – Sakra! To snad není ani možný! Rozhodně jsem neskrýval nadšení.

„Určitě bych se tam chtěl podívat,“ ukazuju směrem cestou do osvětleného podzemí.

„Tohle je úplně jiný svět!“ vyhrkne Jillová.

„Žasneš stejně jako já.“

„Jak je to možné?“ otáčím se na Seniu.

„Planeta Pavandia se nachází na obchodní křižovatce. Mnoho věcí z toho, co se zde směňuje, nepotřebujeme. Přesto se najdou návštěvníci, nebo obchodníci, kteří přivezou něco zajímavého.“

„Je to obrovské!“

„Už jsem viděl planety věnující se hlavně obchodu,“ promluví Loogik.

„Ne nadarmo se říká, že vesmír je nekonečný,“ řeknu a nechám svou posádku v péči štíhlé vysoké bytosti.

„Chci jít s tebou!“ vykřikne Jillová.

„Dobře,“ souhlasím.

Kráčíme po osvětlené cestě, která nás vede do nejúžasnějšího místa na této planetě. Pravda. Ještě jsem neviděl všechno, ale hangár plný různých vznášedel, trysko-botů a vesmírných lodí, které zvládnou let na dlouhou vzdálenost, asi nic nepřekoná.

„Mám vybráno!“ ukazuje Jillová na loď ve tvaru šipky.

„Vypadá slušně,“ přikývnu a vyrážíme blíž.

Hned se u nás objeví dron. Elektronický hlas nás přivítá a okamžitě nám sděluje informace o lodi, kterou jsme si vyhlédli. Ani neví, jestli jí chceme koupit, ale už nám nabízí zvýhodněnou cenu.

„Nemáme čím zaplatit,“ otočí se Jillová na mě.

„Pokud našli nás, i zbytky lodě, určitě bychom mohli nabídnout nějaké zařízení,“ řeknu. „V opačném případě bychom si ji mohli vzít na dluh!“

Zazubím se. „Ovšem. Blbost!“

„Opravdu jste to vy?“ promluví najednou lidský hlas.

Zazní v nejbližším reproduktoru.

„Asi tím myslel nás,“ podívám se na Jillovou.

„Slyšel jsem, že se do našeho světa dostala loď ze Sluneční soustavy. Vždycky jsem chtěl vědět, jaké to tam je,“ pokračuje neznámý.

„Kdo jsi? Ukaž se?!“ vyzvu ho a čekám.

Krátce na to se objeví oválná plošina, na které sedí chlapík v chlupatém kabátu. Do tváře mu nevidím, protože má nějakou masku.

„Kdo jsi?“

„Jsem jako vy,“ odvětí a sundá si masku.

„Člověk?“

„Jo.“

„Jak se dostane člověk do těchto míst?“

„Já jsem Jurij Leonov.“

„Kdo?!“

„Ty vole, to jen ten ztracenej ruskej miliardář, co letěl do vesmíru a už se nikdy nevrátil,“ vyprskne Jillová.

„Nikdy jsem o nikom takovém neslyšel,“ pochybuji.

„Mluvila o něm naše velící, když jsem ještě sloužila v Australské armádě.“

„Má pravdu!“ ozve se Leonov. „V roce 2061 se výzkumná loď Sibirsk blížila k planetě Jupiter. Dostala se do fosforeskujícího oblaku tvořeného plyny a prachem. Lodí to několikrát zatřáslo. Mysleli jsme, že nás to roztrhá na kusy, ale místo toho jsme se ocitli v jiném vesmíru.“

„Co se stalo s posádkou?“

„Skoro rok jsme se motali v nějakých mlhovinách. První setkání s neznámou entitou nedopadlo dobře. Jejich zvědavost stála život třetinu posádky. Ostatní to vzali jako útok a začal boj. Jako jediný jsem se s Yekatěrinou  Balkovovou dostal do záchranného modulu.“

„A dostali jste se sem?“

„Ne. Putovali jsme vesmírem několik dnů, než nás zachytila loď, která vypadala jako by se hýbala…“

„…Yungové!“ přeruším ho.

„Víte, o koho jde?“

„Samozřejmě. Jejich bio-genetické inženýrství je ve vesmíru proslulé. Bohužel v tom negativním smyslu.“

„Jsou to lidožrouti.“

Hm!

„Vytáhli nás ven, a když zjistili, že druhý člen posádky je žena, odtáhli ji pryč. Mě si nevšímali. Až na jednoho z těch tvorů s mechanickými součástmi v těle, jako jste vy…“

„…ale mně jste se nebál!“

„Za poslední roky jsem viděl spoustu kyber implantátů v lidech i jiných tvorech. Ve vesmíru jsem už hodně dlouho. Hned jsem poznal, že nejste Yung.“

„Co bylo pak?!“ ptá se zvědavě Jillová.

„Hledal jsem nějakou zbraň, ale všechno měli na sobě, ty zrůdy. Nevěděl jsem, jak jí zachráním. Když jsem uslyšel z dálky její křik, pochopil jsem, že jí rozhodně nedělají příjemné věci. Pokusil jsem se utéct. Vrátil jsem se k modulu a našel nějaké rozvody. Povedlo si mi zkratovat uchycení mého modulu. Uvolnil jsem ho a vrátil se nepozorovaně do vesmíru.“

„Tohle mohlo, ale znamenat i smrt!“

„Lepší smrt ve vesmíru, než být sežrán těmi zrůdami.“

„Chápu.“

„A vy jste?!“ podívá se Leonov se zájmem na ženu v elastickém oděvu.

„Desátník Jillová, australská pěchota. Na ty hadry nekoukejte. Seženu si jiné!“

„V pořádku, mám nějaké hadry v lodi, která se vám líbila,“ ukazuje.

„Já jsem…,“ zarazím se.

Jako bych měl výpadek. Jillová se na mě hned podívá.

„Jsem Kolt.“

„Jenom Kolt?“

Hm!

„Jako ta zbraň? Magnum…“

„…Python 357 Magnum, rok výroby 1955. Ale to už je dávno. Metafora na zbraň mého dědy.“

Aha!

„Vzpomínám si, že mé jméno je také Deny Fleet.“

„Jsem rád, že vás zde mohu přivítat. Tohle je můj svět,“ ukazuje rukou. „Vystudoval jsem elektrotechniku a umím si poradit skoro se vším, když to není vyspělá technologie z Divokého vesmíru.“

„A jak jsi přišel k tomu všemu?“ ukazuji rukou na všechny ty stroje.

„Začal jsem sbírat smetí v kosmu. Potom přišel obchod, a když jsem se zařídil, přemístil jsem to všechno sem. Už jsem tu druhým rokem.“

„Prodal jsi něco?“

„V části tohoto světa je to spíše o výměnném obchodu. Ty dáš něco mě a já dám něco tobě.“

„A co bys chtěl za tuhle loď,“ ukáže Jillová na loď ve tvaru šípu.

„Říkám jí šerif Pil.“

„Líbí se nám,“ pokračuje Jillová.

„Pil, Jill, Bill, co si vybrat,“ zubím se.

„Šerif Kolt, by také šlo,“ přisadí si Leonov.

„Proč Pil?“

„To znamená v holandštině šíp,“ odvětí Jurij. „Možná jste si všimli, že na mnoha místech se používají slova z holandštiny. Zřejmě Holanďané objevili v minulosti i jiný svět kromě Ameriky.“

„Tu snad objevil Kolumbus!“ pronese Jillová.

„Ano, všude se to píše, ale před Kolumbem tam byli holandští mořeplavci, a kdo ví, jestli se svými vesmírnými loděmi nebrouzdali i vesmírem!“ rozchechtá se Leonov.

Plácá se do hrudi.

„Co bys za ní chtěl? Není čas se tu vybavovat,“ zatlačím na něho.

„Dám vám tu loď zdarma, když mě vezmete s sebou,“ navrhuje Leonov.

„Tam kam jdeme…“

„…pokud jste ukázali na šerifa Billa,“ mění najednou název lodi. „Je mi jasné, že to nebude vyhlídková plavba vesmírem.“

„Nemáte žádné zkušenosti v boji jako já,“ upozorňuje Jillová na svou vojenskou minulost.

„Už jsem řekl. Vystudoval jsem elektrotechniku. Umím spravit cokoliv. A rozhodně se nebojím nějaké střelby.“

Hm!

Desátník Jillová se podívala na mě. Proč mlčíš, Kolte. Hodil by se nám!

„Chceš ho do party?“

„No, jasně! Že váháš?!“ vyprskne Jillová.

Leonov se usmívá. Možná jsem té holce padl do oka. Je to kus pěkné ženské, ale možná patří k sobě. Podíval se na muže s kyber rukou a zjizveným obličejem.

„Je to dobrá nabídka,“ promluví Jurij. „Nejlepší!“

„Dobrá bereme tě!“ přikývnu.

Plácneme si.

▲

V následujících minutách Jurij Leonov dokázal, že přijmout ho do mé posádky, nebyla chyba. Seznámil nás s lodí. Ukázal, jak se ovládá a jak je to s municí. Plasmové zbraně nebyly pro mě žádnou novinkou, ale z těch dvou kulometů s polokovovými náboji, už od pohledu šel strach.

„Tohle jsou kanóny,“ poklepe Leonov jejich dlouhý lauf.

Zazubí se a pak ukáže do bedny, která je plná zbraní.

„Skoro mám pocit, že ses na nás připravil,“ řeknu a nahlédnu do ocelové bedny.

Hned jsem si vybral zajímavý model moderní pistole Remington 666. Byla to opravdu ďábelská zbraň.

„Tohle si beru já!“

Moje ruka se natahuje po zbrani, kterou o několik vteřin později potěžkávám ve své pravačce.

„Tohle všechno je teď vaše, naše!“ vyhrkne Leonov.

„A kde máš ty hadry?!“ vyprskne Jillová.

„Tady,“ ukazuje další bednu.

Ten chlap tu má snad všechno, pomyslím si a jako první hrábnu do plechové bedny. Najdu si příhodnou košili, vestu a kalhoty z hrubého plátna. To si vezmu. Jillová našla vojenské oblečení, které sice nepatří Australské armádě, ale zaujalo jí na tolik, že se hned převlékla. Bez studu se svlékla a oblékla se do maskované uniformy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Parazit.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.