Martina Monošová

Lekcie z nenávisti

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Martina Monošová, 2013, 2022
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2013, 2022
Jelenia 6, 811 05 Bratislava, Slovakia
www.marencin.sk marencin@marencin.sk
Cover © Martina Monošová
Layout © Marenčin Media, s. r. o.
949. publikácia, 2. vydanie

ISBN 978-80-569-0995-9 (viaz.)
ISBN 978-80-569-0996-6 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0997-3 (ePub)

Moje poďakovanie patrí priateľkám Zuzane Durcovej a Silvii Kučerovej za odbornú pomoc pri otázkach z oblasti medicíny.

Naše hriešne konanie môže byť za istých príliš priaznivých alebo príliš nepriaznivých životných okolností ospravedlniteľné. No neodpustiteľné je nimi ospravedlňovať ustrnutie v týchto chybách.

Martina Monošová

Oči mi skĺzli na číslice na mobile, ktoré ukazovali čosi po jednej a mňa takmer premkli výčitky, že jej mienim volať, ale nemohla som inak.

Prečo sa zlé veci stávajú vždy uprostred noci?

Lucia nemala dôvod prijať ma takto neskoro, ale napriek tomu mi čosi dodalo odvahu a zvolila som jej číslo. Býva najbližšie a v tomto chlade by som ľahko premrzla, kým by som došla inam. Na taxík som nemala a bankomat je ďaleko. Aspoň že som stihla schmatnúť kabát a kabelku!

Nikdy sme sa o tom za celé tie roky otvorene nerozprávali, no dlhovala mi to. Áno, dlhovala mi to za všetko, čo mi vtedy vyviedla, veď so Sveťom sme už boli zasnúbení...

Kašľať teraz na Sveťa... to Miro je sviniar, čo ma vyhodil uprostred mrazivej marcovej noci z vlastného domu!

Hoci aj predtým sme sa pohádali a občas mu uletela ruka, nikdy ma neudrel tak, aby mi zanechal stopy na viditeľných miestach. Dnes sa čosi zmenilo. Od večera sa správal agresívnejšie než inokedy a vôbec mu nezáležalo na tom, kam ma udrie.

Znovu som si musela chytiť rozrazenú peru, pulzujúcu bolesťou. Už nekrvácala. Zato vo vlasoch mi navierala poriadna hrča! Na ľútosť teraz nie je čas. A po minulých skúsenostiach sa na policajtov vykašlem rovno, aj tak ich má všetkých pod palcom a celkom zbytočne by som sa u nich dovolávala spravodlivosti...

Teraz nemám inú možnosť, môžem sa obrátiť len na Sveťa a jeho ženu Luciu. Oni jediní z toho nevyrobia škandál hodný celého bulvárneho sveta. Už som v duchu videla tie palcové titulky: Miro Vikár bije svoju ženu, hovoria svedkovia.

Predtým som skúšala zavolať Sveťovi, ale bol nedostupný. Zhlboka som sa nadýchla a statočne som Luciino číslo, zvolené na mobile, aj vytočila.

* * *

Lucia ma vítala v župane a s prikvačeným pohľadom, no nad jej rozospatím veľmi rýchlo prevládla účasť, keď zbadala rany na mojej tvári. Zrejme som vyzerala horšie, než som predpokladala.

„Poď rýchlo, nech dnu nejde zima...“ Schmatla ma za ruku a zo mňa opadol strach, či si to v poslednej chvíli nerozmyslí. „Veď už je marec, ako to, že stále mrzne?“

Určite už dávno spala.

Takmer som jej závidela noci, keď môže človek pokojne spávať a príchodu zurvalca sa nemusí obávať len vtedy, ak odišiel na služobku... a to bývalo, priznajme si, čoraz častejšie... Miro ma vyše roka podvádzal, ale od prvej bitky mi na tom akosi prestalo záležať. Keď vytriezvel, na druhý deň mi na ospravedlnenie vykúpil nejaký značkový obchod, lenže po čase ma zbil zas...

„Sveťko nie je doma,“ oznámila mi Lucia, ako za mnou zatvorila dvere. Opatrne ma chodbou tlačila do novo zariadenej obývačky.

„Máte nový nábytok? Kedy ste to stihli?“ čudovala som sa, lebo sme u nich pred mesiacom trávili Valentína. Pozvala vtedy takmer celú ulicu.

V jej hlase som postrehla mierne pobavenie: „Nuž, Sveťko sa chcel zasa realizovať aj doma... Preto som ti ustlala na gauči, aj hosťovskú prerábame. Hádam sa tu vyspíš. Dáš si kávu alebo niečo?“ spýtala sa pomerne studeným zdvorilým spôsobom a unavene zívla.

Prekvapovali ma protichodné pocity, ktoré sa mi točili v mysli. Tornádo Mirovej bitky, prežitej ani nie pred hodinou, bledlo v kontraste s útulnosťou tohto domu, obývačky a Luciinho domáckeho vyžarovania. Pri pohľade na ňu ma zaplavoval pocit bezpečia – napriek neskorej hodine a jej županu akoby som sem prišla iba na kávičku – ale ja som mu nechcela podliehať.

Padla som do jej béžového kresla a nenápadne i podľa možností som si vystrela boľavé telo, aby som ho trochu uvoľnila. „Vďaka, Luci. Nedám si nič. Choď do postele. Ráno sa porozprávame, ak teda chceš o tom počuť...“

„Tak prinesiem nejaké náplaste, dezinfekciu... alebo rovno zavolám pohotovosť?“ premerala si ma smutno, lebo som nechtiac už niekoľkokrát zaaukala a sípla.

„Netreba...“ – no ona už odbehla po lekárničku.

Vrátila sa aj s pohárom vody. Zrejme do mňa plánovala dostať i nejaké lieky.

„Bola to len otázka času, Irka...“ vydýchla pomaly a v malej škatuľke pohľadala náplasť.

„Ty si o tom vedela? Veď som nikomu nič...“

„... ani si nemusela,“ skočila mi do reči, ako si sadla oproti mne. Opatrne mi ošetrovala spodnú peru a nakoniec ju prelepila náplasťou. „Miro je grázel, vždy bol. Všetci dúfali, že si ho definitívne skrotila, ale už minule som si všimla tie tvoje modriny na nohe a okamžite som pochopila. Preto sa ťa teraz ani nemusím na nič pýtať.“

„Som ti vďačná... Za všetko...“ odvetila som ticho, ako som sa od nej nechávala ošetriť. Musela som premáhať slzy, ktoré sa mi tlačili do očí, no ja tu teraz revať nemienim! Zrejme je jej ľútosť nákazlivá.

Na ospalej tvári sa jej objavil pokojný úsmev. „To nič. Rada to pre teba urobím... Ibalgin?“

Pokrútila som hlavou. „Nechcem tabletky...“ No celé telo sa mi začínalo triasť, ako mi opadával adrenalín.

„Tak možno dačo ostrejšie... Počkaj, prinesiem...“ a v momente sa už aj vrátila s fľaštičkou koňaku.

Jej starostlivosť ma dojímala. Dávno sa o mňa nikto takto nestaral. Spôsob, akým okolo mňa skákala a celá jej prvá pomoc vo mne vyvolávali zabudnutú dôveru. Akoby sme boli najlepšie kamošky, ako sestry. Takmer som pochopila, prečo jej Sveťo dal vtedy prednosť predo mnou. Čas asi vážne zahojí všetky rany.

Vážne? Zahojí? Alebo sa stále cíti vinná? Po všetky tie roky? Alebo ma iba ľutuje...

Naliala do dvoch kalíškov z koňaku, strčila mi jeden do ruky, priťukla si so mnou a posmeľujúco sa usmiala. „A šup tam s ním, rovno na ex!“

Poslúchla som ju a štamperlík do seba hodila na jedno nadýchnutie. Najskôr ma striaslo a vzápätí sa mi v celom tele rozlialo upokojujúce teplo.

„Ešte jeden?“ otrčila mi fľašku, no odmietla som.

„A netreba niekomu zavolať? Do butiku? Lebo zajtra len ťažko pôjdeš do roboty...“

Iba som mávla rukou. Nemala som silu vysvetľovať jej, že aj s mojím butikom je za týchto okolností zrejme už koniec. Vždy som ho viedla ja, ale papierovo ho vlastnil môj muž. Tvrdil mi, že by som sa iba zbytočne zaťažovala daňovými hlúposťami a za tovar by aj tak platil on. Teda načo preháňať účtovníctvo cez dvoch majiteľov? Náhle mi došlo, do akej pasce ma dostal a opäť sa mi rozbúchalo srdce. Som naňho totálne odkázaná!

„Dobre. Tak na práčke máš prichystaný uterák i nočnú košeľu,“ pokúsila sa o ďalší upokojujúci úsmev. „Kde je kúpeľňa, vieš. Pokojne sa môžeš osprchovať – keď raz Paťka zalomí, spí ako zarezaná. Keď sa chceme so Sveťkom...“ zasekla sa, ako si uvedomila, že to s dôvernosťou prehnala. Stretli sa nám pohľady, ona hneď sklopila zrak, odkašľala si a rýchlo pokračovala: „Ráno ťa budeme trochu rušiť, lebo s Paťkou máme na pol deviatu časenku k zubárovi na strojček. Maťka zobral Sveťko so sebou na služobku do Frankfurtu, keď už majú v škole tie prázdniny. Ale ty si pokojne pospi, oddýchni si, nikam sa neponáhľaj. Najneskôr o jedenástej sme naspäť. Tak si potom urob raňajky z hocičoho, čo tam nájdeš a na čo budeš mať chuť. Veď vieš, kde máme kuchyňu... Tú Sveťko ešte neprerobil, blázonko môj posadnutý...“

Sledovala som, ako sa jej od nervozity slová o seba zadrhávali. Pritom vstala a, stále rozprávajúc, sa pomaly presúvala k chodbe.

Práve sme absolvovali náš najdlhší dialóg v živote, a nielen odkedy mi ukradla snúbenca.

„Tak dobrú noc, Irka...“ rozlúčila sa náhle, pri schodoch sa zvrtla a už jej nebolo.

Bojí sa ma, alebo to iba z rozospatosti s milotou celkom prepískla a zabudla, že my dve nie sme takéto kamarátky?

Možno len chcela byť priateľská na ženu, ktorú práve manžel zbil a vyhodil z domu...

... a ktorá práve stratila všetko.

Stratila? Naozaj? Nepreháňaj, Irka!

Alebo že by sa bála, že si začnem vylievať srdce...

... alebo že urobím nejakú inú nepríjemnú scénu...

Jej správanie ma celkom zaskočilo. Na deväťdesiat percent som si bola istá, že ma nevyhodí, že u nich budem môcť prespať. Veľmi dobre vie, že z našich známych bývajú najbližšie – tak kam som mala ísť uprostred noci a s dvoma eurami v hotovosti v peňaženke? Prečo som práve dnes musela na obed pozývať moju predavačku Miladu? A bankomat v našej časti mesta široko-ďaleko nenájdeme.

Nečakala som, že Lucia bude ku mne milá! Je ťažké nenávidieť niekoho, kto sa správa milo...

... lenže je ľahké byť milá, keď si žije tento svoj ideálny život. Keby bola aspoň tučná, hlúpa alebo aspoň rýchlejšie starla! Lucia má úplne všetko, o čom si iní hádam ani snívať nedovolia: dve krásne deti, pozorného muža, jeho kariéra, majetok a sama stále vyzerá ako modelka! Toto všetko mohlo byť moje. Moje! MALO to byť moje! A, predovšetkým, Sveťo mal byť môj...

... a nevolala by som ho Sveťko – ako nejaké neškodné šteňa! Veď Sveťo je aj po tých dvadsiatich rokoch stále ten najchrumkavejší chlap, akého som kedy spoznala, a to aj napriek vyholenej hlave, ktorou maskuje plešinku, lebo tá mu úplne zdevastovala jeho dávno husté blonďavé kučery.

Je nehanebne nespravodlivé, ako chlapi okolo štyridsiatky opeknejú a získajú taký ten šmrnc životom ostrieľaného Muža, ktorý má na dosah ruky dobytie každého raja...

Ach, Sveťo! Môj Sveťo!

Pomedzi závesy škúlilo do obývačky príjemné, no ešte pomerne skúpe predpoludňajšie slnko.

Keď som precitla a pokúsila sa otvoriť oči (pravé som pre opuch nemohla), moja prvá myšlienka sa ma pokúsila oklamať. Zazdalo sa mi, že som niekde na dovolenke. No vzápätí som si uvedomila, čo sa v noci stalo. Stiahlo mi hrdlo. Premkla ma neistota, smútok, sklamanie. A pritom kdesi hlboko, tak hlboko, že som si tým ešte sama nemohla byť istá, začalo vo mne klíčiť čosi neznáme, temné, čosi, čo mi raz vženie novú silu do žíl...

Od dnešnej noci sa viac nemôžem tváriť, že sa nič nedeje... ale zatiaľ nechcem nič riešiť. Zatiaľ som na život príliš slabá.

Chcela som sa schúliť, rukami sa objať, lenže keď som sa pohla, moje telo protestovalo ostrou bolesťou. Ironicky som sa nad sebou usmiala: predpoludnie v cudzom dome rozhodne nesľubovalo dovolenkový pokoj!

Matne som si pamätala, ako ráno Lucia navigovala Paťku, aby ma nerušila, lebo dievčatko sa zaujímalo, prečo u nich na gauči v obývačke spí teta. Musím vyzerať otrasne, keď ma ani nespoznala!

Prečo vlastne spím u nich na gauči? vzdychla som nad sebou v duchu. Ako nejaká chudobná príbuzná.

I ďalej som sa tvárila, že ma nezobudili, a keď odišli, v tomto dome sálajúcom rodinnou pohodou, som ešte na pár ďalších milostivých momentov zaspala. Realita mi predsa neujde, alebo...?

Napriek fyzickej bolesti som sa teraz na gauči posadila. Opatrne našľapujúc som sa dovliekla do kúpeľne. Tam som zo seba zhodila spotenú modrú bodkovanú nočnú košeľu, čo mi večer požičala Lucia a prehodila som ju cez práčku. Ktovie, koľkokrát ju práve v týchto bodkách Sveťo pomiloval?

Meravo som vošla do vane, zatiahla látkový záves a neobratne pustila sprchu. Objatie teplej vody postupne zmiernilo najpálčivejšie bolesti, ako vždy uvoľnilo stuhnutosť svalov. Občas ma poštípal väčší alebo menší vodou oživený škrabanec.

Voda vo mne prebúdzala odvahu. Napadlo mi, že možno ešte nie je všetko stratené. Veď toto nemôže len tak prejsť ani Mirovi Vikárovi! Nemôže ma predsa vyhodiť na ulicu ako nejakého prašivého psa? Čo tie roky nášho spoločného života? A čo náš majetok? To všetko nie je len jeho a nežijeme niekde v arabskom svete, kde má žena hodnotu dobytka!

Po sprche som si vo veľkom zrkadle prezerala škody na svojom tele a pri pohľade na modriny, opuchy a odreniny na mňa znovu doľahla slabosť sebaľútosti. Iskierka odvahy zhasla. Najväčšiu modrinu som našla na chrbte, čo-to na zadku a stehnách – to ako som sa schúlila na dlážke v kuchyni pri jeho najhoršom ataku – a pri sprchovaní ma okrem pery, na ktorú som zabudla, výrazne poštípalo ešte aj pravé rameno. Vôbec som si nepamätala, kedy ma tam udrel.

Prvé útoky mi zvykol kompenzovať drahými darmi, dnes však na ne kašľal. Niežeby mi na nich záležalo, veď ani všetko zlato sveta nemohlo vyvážiť tú hrôzu! Ale prečo som to nechala zájsť až takto ďaleko? Prečo som to neriešila už vtedy po prvom incidente? Teda: riešila som to, ale polícia mi proti Mirovi nijako nepomohla a všetko sa napokon ututlalo. Iba čo sa mi vysmial, keď mi prišla poštou z polície odpoveď, že dôkazy, ktoré som predložila, sú nedostatočné. Oficiálny spôsob som už nikdy viac nevyhľadala, ibaže najhoršie bolo, že som prestala hľadať akýkoľvek spôsob, ako sa proti nemu brániť.

Okrem toho som dúfala, že sa to nikto nedozvie. Nezniesla by som, aby ma niekto ľutoval.

Od detstva totiž neznášam slabosť. Neznášam, ak niekto ukazuje svoje city celkom cudzím ľuďom. Najodpornejšie je hádam, ak ktosi čaká za svoje city výhody. Ako napríklad tie programy v telke, kde účastníci za dojímavý príbeh zinkasujú nielen peniaze, ale i pozornosť či umelú účasť od rovnako bezcitných, ako sú sami. Lebo všetko je to iba hrané, neúprimné a pre cielený efekt „pohnúť s ľuďmi“. Aké odporné divadlo!

Veď pravé city si predsa každý chráni, nie? Sú jemné, krásne a také čisté, že na dennom svetle by sa hneď vyparili. A kto citlivý a schopný pravých citov by riskoval, aby ktokoľvek ďalší posudzoval, hodnotil či vôbec videl všetky tie krásne emócie, ktoré z nás robia ľudí a odlišujú nás od primitívnejších stvorení? Zdá sa mi menej poburujúce nechať ľudí súložiť na verejnosti, než zištne ukazovať svoje najintímnejšie city!

Nezniesla by som, aby ma ľutovali, lebo ma muž bije!

A tiež by som nepripustila, aby sa toto pretriasalo v bulvári. Akoby nestačili tie narážky, čo som musela znášať doteraz!

Keď som si dala zväčšiť prsia – tak veľmi po tom túžil – písali o tom pri každej príležitosti, akoby sa nič iné na Slovensku ani nedialo. Minister kultúry urobil pri otváraní novej galérie také a také faux-pas, ale to všetko iba preto, lebo sa medzi hosťami objavila Irena Vikárová so svojimi novými prednosťami – na tej fotke sa vážne zdalo, že hľadí mojím smerom.

Alebo: Naša krajina nemá na nové uniformy pre hradnú stráž, lebo veľkopodnikatelia neodvádzajú dane a dávajú svojim ženám – povädnutým štyridsiatničkám – robiť prsia. Toto ma vážne naštvalo. Po prvé, mám iba tridsaťosem, vtedy len tridsaťpäť, a aj keď ma nemenovali, strčili tam na ilustráciu tú moju nepodarenú fotku v bikinách, čo ma nejaký druhotriedny paparazzo odchytil v Nice. Nikdy sa už nespoľahnem na dovolenku na „súkromnej“ pláži. Človeka nájdu všade. A čo by teda asi vyvádzali, keby sa prevalilo, že pán poisťovací veľkopodnikateľ Miroslav Vikár svoju ženu bije?

Hlavne, že ma zatiaľ nikdy neudrel do pŕs. Na to asi implantáty nebudú stavané...

Nechcela som nové prsia, a napokon som to aj tak podstúpila úplne zbytočne: našiel si mladšie, mnohokrát dokonca ešte plochejšie, než som bývala ja pred operáciou. No najponižujúcejšie asi bolo, ako sa s tým predo mnou napokon vôbec neskrýval.

Vážne som si myslela, že takto jednoducho vyriešim všetky naše intímne problémy?

Prsia napokon vyzerali naozaj krásne, no Miro so mnou po operácii spal iba trikrát. Pred rokom, ten posledný raz, čo sme sa milovali, sa mi zazdalo, že sa všetko môže vrátiť do starých koľají. Prekypoval neznámou nehou a láskal ma nielen na tých veľkých prsiach, neponáhľal sa... Dokonca ma potom ani niekoľko mesiacov nezmlátil.

V Luciinej kúpeľni som dlho čumela na svoju tvár v zrkadle. Zdalo sa mi, že ju nespoznávam. Nevidela som za ňou seba a ani tú silu, ktorá ma dokázala posúvať dopredu aj v tých najhorších dňoch. Vždy som vedela, čo bude ďalej a asi preto som sa na Mira nikdy nesťažovala, nikomu som o tých jeho útokoch nehovorila. Zrejme som kdesi v kútiku duše dúfala, že to raz musí prestať. A rovnako ani teraz som sa nechcela kúpať v záchvate sebaľútosti – hysterkami som ja vždy opovrhovala. Veď schopná žena si nedá ubližovať, schopná žena dokáže riadiť vlastný úspešný život, schopná žena predsa...

Ach, bože...

Nie že sa rozreveš, ty hlupaňa! Nerev!!!

Zhlboka som sa nadýchla.

Už večer som si zakázala poddať sa tomu. No smútok, čo vo mne začal tlieť už včera večer, keď som si opatrne umývala tvár, nado mnou teraz pri pohľade na tvár s náplasťou cez peru a opuchnuté oko celkom prebral kontrolu. Hoci som stále statočne odolávala a odvrátila som sa, vyskočil zo zrkadla, celú ma zamotal ako zviera, chytené do siete, aby ma napokon stiahol, až som ani nevedela dýchať.

Oprela som sa o okraj vane a pokúsila som sa ovládnuť...

... a odolala by som, nerozrevala by som sa, ibaže ma dostalo čosi, čo som náhle pochopila: nemám si na seba obliecť nič čisté a ani nič moje vlastné! Mám tu len tie spotené, špinavé a zakrvavené veci, v ktorých som v noci prišla!

Na misky váh môjho krehkého sebaovládania spadla posledná kvapka. Čosi sa vo mne zlomilo. Zatmelo sa mi pred očami a moje telo povolilo. Nahá som klesla na okraj vane, kde som sa neudržala. Skĺzla som celkom dolu a ako som nad sebou strácala kontrolu, na veľkej časti pokožky som pocítila chlad Luciinej štýlovej kúpeľňovej dlažby.

* * *

V nemocnici si ma nechali jeden deň na pozorovanie. Lucia volala záchranku hneď, ako ma v kúpeľni našla a zostala so mnou, až kým ma neodviezli na oddelenie. Dokonca mi požičala svoje úplne nové, ešte zabalené pyžamo. Z toho mi došlo, že Sveťo ju má radšej v krátkych nočných košieľkach a hrdlo mi zovrelo od žiarlivosti. Mala dokonalé nohy!

Napokon sa mi podarilo presvedčiť lekára, že som naozaj iba spadla zo schodov.

Potom som chcela dúfať, že nenamaľovanú ma tu nik nespozná a prekvapivo sa do druhého dňa vlastne nič podstatné ani nestalo.

... ak teda nepočítam tie ťaživé myšlienky neistoty, ktoré sa predo mnou v súvislosti s mojimi ďalšími krokmi kreslili v nejasných kontúrach.

Neznášam neistotu!

Sedeli sme v ich vynovenej obývačke.

Nikdy by som si nevybrala béžovú sedačku a kreslá, no musela som uznať, že k tmavým skrinkám sa dokonale hodili. Interiér oživovali svetlomodré vankúše výrazného odtieňa, závesy podobnej farby a niekoľko veľkých dvojmetrových paliem v zlatých kvetináčoch. Na rímse kozuba pribudli vyleštené medené svietniky a krištáľový luster – tiež v zlatom tóne. Konečne som pochopila, prečo som sa tu v prvé ráno cítila ako na dovolenke. Sveťove interiéry nepodliehali tradičným slovenským predstavám, uprednostňoval nenápadnú pompéznosť a luxus, typické pre zahraničie.

... a aj teraz by som sa tu cítila ako na dovolenke v nejakom luxusnom hoteli, keby boli okolnosti iné. Len tak by sme tu popíjali toto dobré červené, zajedali ho minipagáčikmi, čo Lucia narýchlo rozmrazila, a možno by sme sa napokon – raz, lebo dnes určite ešte nie – s Luciou aj skamarátili. Možno.

... alebo by som tu sedela len so Sveťom, popíjali víno a možno aj...

No my sme tu, presnejšie ja som tu sedela preto, lebo som nemala kam ísť. Po tom príšernom zážitku popoludní sme už päť hodín preberali, čo so mnou bude. A nemalo to východisko. Väčšinu toho času sme aj tak iba hlúpo mlčali. Slušný hosť by sa počas takýchto páuz zdvihol na odchod, lenže ja...

Sveťo sa ani neprezliekol zo svojich červených nohavíc, ktoré pokladal za čosi ako svoju dizajnérsku uniformu či obchodnú známku. Od školy nosieval zásadne červené, tmavobordové alebo fľaškovozelené džínsy.

Situácia sa mi nepáčila. Prekážalo mi rozoberať to pred Luciou, hoci odkedy po mňa Sveťo do nemocnice prišiel, i jeho výraz badateľne zmäkol. Pri spoločenských príležitostiach sa mi skôr nápadne vyhýbal a ak sme sa už museli rozprávať, býval pomerne rázny. Teraz sa na mňa díval priam nežne, no nemalo to nič spoločné s našimi pradávnymi citmi. Ľutoval ma a ľutoval ma dokonca viac ako jeho žena. Nie, toto rozhodne ani zďaleka nepripomínalo náš starý romantický vzťah! Hanbila som sa a najradšej by som ušla.

No ja som vážne nemala kam! Veď aj to, čo mám na sebe, je Luciino!

Popoludní, cestou z nemocnice, sme sa zastavili pred naším domom, kde ma obaja odprevadili až k bráne. Môj kľúč, samozrejme, nesedel, čo neveštilo nič dobré. Zazvonila som a tvárila sa hrdinsky. Chceli ma tu nechať, aby so mnou nemuseli mať ďalšie starosti a teraz len zdvorilo čakali, kým vojdem dnu.

Znovu som skúsila otvoriť si bránku kľúčom, no naozaj to nešlo. Tak som niekoľkokrát zasa zvonila. Videli sme Mirovo auto pred garážou, teda musel byť doma. Svoje auto som nikde nevidela. Ľutovala som, že som doň v ten osudný večer nesadla.

Želala som si, aby Sveťo s Luciou čím skôr odišli – a on by možno aj chcel, ale zachytila som jej bojovné, odhodlane zdvihnuté obočie.

Miro vyšiel z domu až po štvrťhodine. „Čo chceš, ty suka?“ oboril sa na mňa okamžite.

Nečakala som, že bude takýto príkry aj pred cudzími a pokúsila som sa o veselý tón: „Mirko, nežartuj. Niekto by si mohol myslieť, že to myslíš vážne,“ a strojene som sa zasmiala.

„Veď aj myslím. Čo tu chceš?“

Zvrtla som sa k Lucii a rovnako silene som prehlásila: „Už môžete ísť. Vidíte, že je doma. Vďaka za pomoc...“

Miro zastal asi meter za bránou. „No, ja som doma. Ale čo tu chceš ty?“

„Miro,“ nevydržal to Sveťo a rázne lomcoval kovovou bránou, „okamžite otvor!“

„Nedotýkaj sa tej kľučky, kamoško!“ pohrozil. „To je súkromný majetok! Aby som nezavolal políciu!“

Pokúsila som sa zachytiť Sveťovu ruku, no celkom zbytočne. Uhol sa mi a znovu sa razantne oprel do bráničky. „Veď zavolaj,“ zvrieskol na Mira. „Aspoň im ukážeme, ako si zbil vlastnú ženu.“

„Neviem, čo ti nahovorila. Ja som sa jej ani nedotkol.“

„Že nedotkol?! Pozri sa, ako vyzerá!“ pridala sa aj Lucia, ktorá sa Mira vždy bála, no teraz už nedokázala ticho stáť. „Že sa nehanbíš! Vyhodiť ju uprostred noci na ulicu, zbitú ako psa! Prišla k nám celá zakrvavená!“

„A čo ja viem, s kým sa kde kurvila? Je to obyčajná suka, asi ju zbil jej pasák,“ zarehlil sa. „Choďte preč, lebo fakt zavolám políciu. Toto je môj dom, jej tu nič nepatrí.“

Sveťo sa s Luciou pozreli najskôr na seba a potom sa otočili na mňa, ale takými súcitnými pohľadmi, že by som sa najradšej prepadla pod čiernu zem.

Od hanby a bezmocnosti sa mi podlomili kolená. Točila sa mi hlava, potrebovala by som si ľahnúť a nie riešiť takéto veci.

Chrbtom k nim som sa poskladala na okraj chodníka tesne pred ich zaparkované auto a celkom som rezignovala. Tu nič nepomôže a Miro to veľmi dobre vie.

„Tak aspoň pusti dnu nás s Luciou, aby sme zobrali Irenine veci,“ navrhol po chvíli pragmaticky Sveťo.

„Aké veci?“ čudoval sa Miro teatrálne.

„Irenine,“ ozvala sa Lucia. „Nemôže chodiť v jediných gatiach, tričku a kabáte, čo má na sebe teraz.“

„Aha,“ (úplne som si podľa tónu Mirovho hlasu vedela predstaviť jeho triumfálny výraz), „vy myslíte tie, čo hneď po jej odchode predvčerom omylom zhoreli v záhrade? Všetky tie handry, kabelky, topánky a malovátka? A spadli tam aj parfumy, teda si viete predstaviť, že to zhorelo v okamihu! Ani som nevedel, ako sa to vlastne stalo!“

„Ty si spálil všetky Irenine veci?“ zhrnula neveriaco celú situáciu Lucia.

To nemôže byť pravda, že spálil moje veci?!

„A vypadnite už! Mám hore čosi rozrobené,“ povedal namiesto odpovede Miro. „Irena prišla do manželstva s jedinými nohavičkami, tak rovnako s jedinými aj odchádza. Tam nech sa teší, že od nej nechcem naspäť tie jej drahé kozy! Tie má ako bonus. Tu jej už nič nepatrí a ona to dobre vie. Ani ten jej butik nie je jej. A nech sa ani nepokúša robiť nejaké brikule v banke. Je to celkom zbytočné! K mojim peniazom sa ona nikdy viac nedostane, to nech si zapíše za uši!“

Sveťov pohľad zmäkol po prvýkrát v nemocnici, hneď potom ako ma uvidel zblízka. Nemala som tu svoje šminky, preto som nič nemohla kamuflovať. Kým ku mne od výťahu kráčali, priam z neho kričalo: „Ty mrcha, čo si si to zasa vymyslela za hlúpe problémy a čo nimi otravuješ práve nás!“, no len čo pristúpil na pár krokov, výraz sa mu zmenil.

Definitívne zmäkol, keď sme sa vrátili k nim domov. Jeho odsúdenie vystriedala trvalá ľútosť, a keď som sa náhodou pozrela jeho smerom, čítala som mu z očí zahanbenú bezmocnosť.

A muži znášajú bezmocnosť horšie než my.

„Pani Irenka?“ ozval sa v mobile nesmelý hlas Milady, mojej predavačky z butiku.

Ani som jej nechcela dvíhať, lebo som vedela, na čo sa bude pýtať, ale zaslúžila si počuť odo mňa pravdu. Bolo to dobré dievča. Možno som jej mala zavolať sama a pripraviť ju na to, čo sa na ňu rúti. No sama som sa ocitla v totálnom prúseri a o butiku by som jej nevedela povedať nijaké podrobnosti.

„Áno, ja som, Miladka,“ ozvala som sa statočne.

Úplne som si vedela predstaviť, ako sa na druhom konci ošíva, kým sa opýta priamo a koľko ju stálo síl, aby vôbec vytočila číslo.

„Ja len,“ snažila sa prekonať úctivú útlocitnosť, „že pán Vikár povedal, že butik sa ruší. Dnes ráno som prišla do obchodu a nejakí dvaja chlapi tam všetko hádzali do škatúľ. Nevedeli mi nič povedať, iba že ich poslal pán Vikár a obchod sa ruší. Niečo som urobila, pani Irenka?“

To chúďa dievča sa cíti vinné za celý svet. „Nie, Miladka. Len máme teraz s manželom nejaké problémy. Mrzí ma, že som nemala čas zavolať vám skôr.“

„Počula som, že ste boli v nemocnici.“

Nespýtala som sa, odkiaľ to vie, lebo som ten rozhovor chcela mať čím skôr z krku. „Bola, Miladka,“ pritakala som rýchlo. „No najhoršie na celej situácii je, že vám neviem zaručiť, aby ste za tento mesiac dostali plat...“ Môj hlas pritom síce zostal rovnako pevný, no zvraštila som tvár. Mrzelo ma, že jej toto musím povedať.

Milada je slobodná matka. Potrebuje každý cent a vždy som sa na ňu mohla plne spoľahnúť. V obchode všetko robila pedantne, správala sa milo k zákazníkom, do práce chodila presne a neváhala obetovať aj voľný čas, ak dodali tovar nečakane neskoro. V niektorých veciach sa dokonca naučila plne ma zastúpiť, až som premýšľala, že si otvorím ďalší takýto obchodík s interiérovými doplnkami aj v niektorom veľkom nákupnom centre. Kde sú teraz tieto moje sny?

„Chápem to,“ vydýchla vážne po chvíli ticha. „Tak, nech sa vám darí, pani Irenka... A dávajte si na seba pozor!“

Prekvapila ma jej účasť. Mohla tušiť, čo sa so mnou v skutočnosti deje?

* * *

Zlé správy sa vždy šíria rýchlo, a tak som v ten večer v telefóne počula hlas tety Amálky: „Si v poriadku, Irka?“

„Áno, teta. Neboj sa o mňa.“

Teta Amálka bola sestra môjho nebohého otca. Nikdy sa nevydala a odkedy sa pamätám, žila s nami a pomáhala našim vychovávať nás. Odkedy zomrela aj mama, spolu so sestrou sme ju brali tak trochu ako našu ďalšiu mamu, a keď sme sa obe presťahovali do Bratislavy, aj tete sme tu našli byt.

„Volala mi Klárika, že si sa od Mirka odsťahovala...“

No jasné, svokra, drahá Klárika, čo sa do všetkého montuje! Tej môže Miro nahovoriť čokoľvek, vždy bude veriť len jemu.

„Neodsťahovala, teta Amálka, ale vyhodil ma.“ Musela som sa zhlboka nadýchnuť, aby som sa jej nerozplakala do telefónu. S jej tlakom nepotrebovala, aby som jej tu vyplakávala. Vlastne preto som jej doteraz nezavolala.

„Čože ťa? Vyhodil z domu? Dievčatko moje, ten chumaj si ťa nikdy nezaslúžil. A bola si už za nejakým právnikom? Toto mu nesmie prejsť! Mne sa to hneď nezdalo, keď mi Klárika volala, že vraj si od Mira nečakane odišla. Čo budeš teraz robiť?“

Do kelu, posledné, čo potrebujem, je, aby sa o mňa bála ešte aj teta.

„Neboj, zvládam to,“ zaspievala som suverénne, a potom som jej v ružovejšom odtieni vysvetlila všetko, čo sa za posledný týždeň stalo. Ako som najskôr spala tri noci u Lucie a Sveťa a ako mi Sveťo potom pomohol nájsť tento byt v Dúbravke, ktorý patrí jeho kamarátovi.

Všetko som povedala tak, aby sa o mňa nebála. Z mojich slov som vychádzala pomerne hrdinsky, a tak sa nedozvedela, ako mi Miro zrušil butik, zablokoval peniaze, ani nič o tej ponižujúcej scéne v banke, na ktorú dúfam, že Sveťo zabudne skôr než ja. A že mi Sveťo musel požičať prachy, kým sa nejako finančne pozviecham, že jeho žena mi darovala nejaké svoje oblečenie i svoj starý mobil, čo musí byť prevažne stále na nabíjačke, a že v byte, v ktorom žijem, to čpie mačacími výkalmi, ktoré sa ani za svet nedajú vyvetrať. No do konca mesiaca zaň nemusím platiť, je zariadený, dokonca má i funkčnú chladničku a práčku. Veď, čo viac môže úbožiačka ako ja chcieť?

Podarilo sa mi tetu uchlácholiť. Hoci si to neuvedomovala, bol to hlavný dôvod, prečo mi volala.

Rodičia, hoci len tí, čo sa tak cítia, potrebujú predovšetkým počuť, že ich „bábätko“ je v poriadku. Potom je v poriadku aj ich život. Každý rodič meria svoj život zásadne iba metrom úspechov a spokojnosti života svojho dieťaťa. A keď už ho nemôžu chrániť, keď dieťa dospelo, chcú, potrebujú si zachovať aspoň falošnú istotu, že sú stále, aj uprostred toho „zlého a nebezpečného sveta“, v poriadku. Z toho istého dôvodu budú svoje deti aj večne ospravedlňovať, nafukovať ich úspechy, hovoriť o nich s pátosom dôležitejším, akoby ich dosiahli sami – zvlášť ak ich nikdy dosiahnuť nemôžu. Veď každý, i ten najmenší úspech, vyzerá väčší, ak ho „obliekame“ dieťaťu, a kvôli zachovaniu pokoja v rodičovskej duši, tie bábätká cez ich starostlivý a hrdý pohľad vlastne nikdy nedospejú.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lekcie z nenávisti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.