Rudolf Slánský

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Jan Chadima

Rudolf Slánský – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Foto na obálce a na str. 4:

Rudolf Slánský na vrcholu moci

Archivní pozůstalost Josefy Slánské,
kart. 37, a.j. sb. 4-3

Odborní recenzenti:

prof. PhDr. Jan Rychlík, DrSc., dr. h. c.

Muriel Blaive, Ph.D.

© Jan Chadima, 2022

Epilogue © Pavel Rychetský, 2022

Foto © Archiv AVČR (str. 59, 144, 191, 196, 208, 213), 2022

Foto © ČTK (str. 198, 244, 281, 324, 376), 2022

Foto © ČTK/Novák Josef (str. 267), 2022

Foto © ČTK/Seidlerová (str. 276), 2022

Foto © ČTK/Sueddeutsche Zeitung Photo/SZ Photo (str. 162), 2022

Foto © Libri prohibiti (str. 397), 2022

Foto © Oldřich Škácha/Knihovna Václava Havla (str. 398, 399), 2022

ISBN tištěné verze 978-80-7601-623-1

ISBN e-knihy 978-80-7601-628-6 (1. zveřejnění, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-7601-629-3 (1. zveřejnění, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-7601-627-9 (1. zveřejnění, 2022)

Tato kniha je věnována mému otci,
který se jejího vydání bohužel nedožil

Předmluva a poděkování

Následující text vychází z mé disertační práce Rudolf Slánský (1901–1952). Vzestup a pád stranického funkcionáře, obhájené v polovině roku 2019 na Ústavu hospodářských a sociálních dějin, na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy. Kniha je výsledkem mnohaletého úsilí, který začal takřka na počátku mého studia. Prvotním seznámením se s osobou Slánského, respektive jeho koncem byl však film Doznání,[1] který jsem zhlédl během mých gymnaziálních studií.

[1] L’Aveu [česky Doznání]. Režie Costa-Gavras, Francie/Itálie 1970.

Samotné téma bylo však spíše dílem náhody, kdy jsem stejně jako řada jiných studentů hledal námět pro proseminární práci. To bylo v období, kdy byly čerstvě objeveny filmové záznamy z procesu s Miladou Horákovou. Prvotním nápadem bylo zpracovat propagandistickou kampaň v tisku k této události, ale nakonec jsem se po různých peripetiích rozhodl pro zpracování tématu propagandy během procesu se Slánským. Slánskému jsem se tak začal věnovat vlastně od úplného konce, kdy jsem v tomto principu pokračoval i u své diplomové práce.

Zde nebyl tématem proces, nýbrž právě biografie Slánského, avšak pouze poválečná, respektive závěr jeho kariéry i života, tedy nejdůležitější období. Odtud byl jen krůček k tématu mojí disertace, tedy k rozhodnutí zpracovat komplexní biografii této osoby. Jedním z impulsů byl pocit vnitřního dluhu, rozhodnutí neodcházet od rozdělané práce. Nutno i přiznat, že se jedná o téma atraktivní jak pro historickou obec, tak veřejnost.

Předkládaná kniha oproti disertační práci obsahuje několik změn. Především text byl rozšířen o archivní prameny, ke kterým se mi podařilo získat přístup až po obhajobě. Jedná se o dokumenty z ruských archivů a soukromého archivu rodiny Rudolfa Slánského. Dále byla vypuštěna kapitola věnující se detailně teorii francouzského sociologa Pierra Bourdieua. Tento teoretický koncept je tak ve svém základu představen v rámci Úvodu, neboť pojmy tohoto přístupu se prolínají částí textu a pomáhají vysvětlit hlavní téma této knihy – kdo byl Rudolf Slánský.

Předkládaný text by nevznikl bez ochoty a pomoci řady osob. Je nezbytné poděkovat školiteli původní disertační práce doc. Michalu Pullmannovi, Ph.D. za trpělivé vedení a vstřícnost k mému bádání. Za trpělivost musím též poděkovat svým rodičům, a to především za pomoc s překlady z německojazyčných a ruskojazyčných textů.

Poděkování naleží pracovníkovi Národního archivu Mgr. Davidu Hubenému, Ph.D., za neocenitelné rady ohledně archivních fondů, zpřístupnění řady nezpracovaných materiálů 3. oddělení Národního archivu a obzvláště za to, že jsem si z jeho kanceláře mohl udělat soukromou badatelnu a ušetřit tak spoustu cenného času. Obdobně bych chtěl poděkovat panu PhDr. Jiřímu Křesťanovi, CSc. za bezproblémové zpřístupnění nezpracovaných archivních materiálů 6. oddělení Národního archivu. Dále děkuji PhDr. Emilu Voráčkovi, DrSc. za poskytnutí materiálů z ruských archivů.

Zvláštní poděkování pak náleží Mgr. Blance Vosecké Veselé za gramatickou opravu původní disertační práce a PhDr. Zuzaně Drnkové Vašákové za stylistické úpravy a převedení původního textu do čitelné podoby. V tomto směru náleží též poděkování paní Mgr. Tereze Vaňkátové za kontrolu doplňovaných pasáží.

Taktéž je nutné poděkovat paní Mgr. Naděždě Kruglové, panu PhDr. Mirku Šeptákovi, Ph.D. a pánům Břetislavu Vávrovi a Anatoliji Šitovovi za překlady německojazyčných a ruskojazyčných dokumentů.

Poslední poděkování patří potomkům Rudolfa Slánského, paní Martě Slánské a panu Davidu Černíkovi, za zpřístupnění jejich rodinného archivu.

Na závěr se omlouvám a děkuji těm, kteří by si rovněž zasloužili být zmíněni a které jsem ve výše napsaných řádcích neúmyslně opomněl.

Úvod

„Tím vřeleji projevuje soudruhu Slánskému svoji upřímnou lásku pracující lid Československa, který v něm vidí oddaného a věrného pomocníka soudruha Gottwalda v úsilí o blaho a štěstí naší vlasti.“

„Před soudem stojí Rudolf Slánský […] Jeho ryšavá hlava se sveřepým zátylkem, kterou v tuto chvíli propalují stovky očí […] do této ryšavé hlavy s jidášsky nasupeným obočím a uhýbavýma očima se sbíhají všechny nitky široce rozvětveného spiknutí […] Ano to je on. To všechno je dohromady stvůra, jejíž jméno je Rudolf Slánský.“[2]

[2] Citováno dle Slánská, J.: Zpráva o mém muži, Praha 1990, s. 16, 39–40. Jedná se o článek Václava Kopeckého ke Slánského padesátinám a o článek s názvem Tři lavice z doby procesu se Slánským.

Oba uvedené citáty se týkají Rudolfa Slánského, jednoho z významných členů Komunistické strany Československa (dále KSČ). První z nich zazněl během pompézních oslav jeho padesátých narozenin, druhý o rok a čtvrt později v průběhu rozsáhlé kampaně během procesu s vedením údajného protistátního spikleneckého centra, v jehož čele Rudolf Slánský stál. Tyto propagandistické teze, ať už z období narozenin nebo procesu, odkazují ke klíčové otázce této práce – kdo byl Rudolf Slánský?

Rudolf Slánský patří mezi nejvýznamnější osobnosti Komunistické strany Československa i poválečné republiky, které svými činy zasáhly do osudů tehdejší společnosti. O důležitých aspektech Slánského života již byly sepsány odborné práce, ale část jeho života, zejména meziválečné období, postrádá rozbor. Ucelená biografie Rudolfa Slánského neznamená pouze odhalit dosud „bílá místa“ života tohoto politika, poskytne též vhled do fungování samotné KSČ, jak v meziválečném, tak i poválečném období.

Zkoumání osobnosti Rudolfa Slánského vychází ze dvou tematických okruhů. První z nich se zaměří na rekonstrukci Slánského činnosti během jeho aktivní politické dráhy. Časově bude vymezen obdobím od dvacátých do padesátých let. Soustředí se na příčiny příklonu Slánského k levicovému hnutí, důvody a strategie jeho počínání ve dvacátých letech vůči „oportunistickému“ vedení tehdejší KSČ, jeho aktivity v Moravské Ostravě v druhé polovině dvacátých let, kde poprvé získal vedoucí funkci ve straně. Slánský sehrál svoji roli i v tzv. bolševizačním procesu, který vyvrcholil na V. sjezdu strany, kdy se posléze dostává do nejužšího vedení strany a završuje tak svůj stranický vzestup v čase první republiky. V první polovině třicátých let dostává Slánský poprvé na starost organizační záležitosti celé strany, mnohem důležitější je však jeho počínání v letech 1935–1936, kdy participoval na vedení strany a snažil se o politiku, která vedla ke střetu s Kominternou. Pozornost je taktéž věnována jeho činnosti na parlamentní půdě v předmnichovském období a aktivitám během druhé světové války, kdy vedl vysílání sovětského rozhlasu pro středoevropský region a následně se angažoval v partyzánském hnutí, stejně jako jeho roli během Slovenského národního poslání. Text se též zaměří na způsob, jakým si Slánský počínal při budování strany po roce 1945, během únorového převratu a v následných represích. Nejpodstatnějším momentem jeho politického života byl vykonstruovaný proces se spikleneckým centrem, ve kterém byl Slánský prezentován jako hlavní postava.[3] Závěr prvního tematického celku je věnován shrnutí rehabilitačního řízení. Ačkoliv se práce věnuje československému politikovi a KSČ, nelze opomenout širší kontext, proto je její součástí též rozbor mezinárodní scény, zejména ve vztahu ke Kominterně. Celkově se tato část zaměřuje především na to, jakou pozici a význam si Slánský vybudoval ve straně.

[3] Tato část textu, jež se věnuje Slánského činnosti a osudu v letech 1945–1952, primárně vychází z mé diplomové práce Proměny kultu osobnosti: Rudolf Slánský a utváření komunistické diktatury, Praha 2011, Univerzita Karlova, Filozofická fakulta, vedoucí práce Michal Pullmann.

Nastínění metodologického rámce

Jádro práce, tedy první tematický okruh, který se soustředí na rekonstrukci Slánského činnosti během jeho aktivní politické dráhy, bude zpracováno klasickým biografickým přístupem. Dílčí část textu, druhý tematický okruh, bude vycházet z koncepce francouzského sociologa Pierra Bourdieua, jehož teorie bude sloužit jako pragmatický nástroj k hledání a vysvětlení souvislostí.[4] Nepůjde o komplexní bourdieuovskou analýzu, ale text bude vycházet ze základních principů tohoto přístupu. „Je zbytečné následovat Bourdieua na všech jeho cestách. Vždy by mělo platit, že důležitější než následovat autora je následovat dané téma a jeho ‚analytické potřeby‘.“[5] Záměrem je vysvětlit, co bylo hnacím motorem Slánského strategie, již uplatnil při důležitých momentech svého života, objasnit, proč volil takový postup a o jaké hodnotové vzorce se při tom opíral.

[4] Sám Bourdieu se k možnostem psaní biografie vyjádřil ve svém díle Teorie jednání, Praha 1998, s. 56–62. Ohledně koncepce Pierra Bourdieua a biografického přístupu viz Kšiňan, M.: Jedinec v spoločnosti. Úvaha o biografickom prístupe na príklade M. R. Štefánika. In Forum Historiae, 2010, roč. 4, č. 1, s. 3–5. [online, cit. dne 7. března 2020.] Dostupný z http://www.forumhistoriae.sk/sites/default/files/ksinan.pdf a Týž: Ako napísať historickú biografiu? Prípad Štefánik. In Ferenčuhová, B.: Biografia a historiografia. Slovenský, český a francúzsky pohľad, Bratislava 2012, s. 121–133.

[5] Viz Vávra, M.: Možnosti a meze využití konceptu právního pole Pierra Bourdieua. In Tížik, M. (ed.): Pierre Bourdieu ako inšpirácia pre sociologický výskum, Bratislava 2013, s. 195.

V koncepci Pierra Bourdieua jsou klíčové termíny habitus, sociální pole a kapitál. Pojem habitus lze chápat jako soubor dispozic historických aktérů, který je vede k určitým strategiím, myšlení a jednání a je výsledkem působení objektivních struktur, jimž je příslušný aktér dlouhodobě vystaven. Jinak řečeno, způsob vnímání a myšlení aktérů se přizpůsobuje sociálnímu poli – sociální pozici (např. členství ve straně), kterou zaujímají.[6] Habitus tedy řídí chování a rozhodování aktéra, ovlivňuje jeho nastavení, postoje či přístupy ke každodenní realitě.[7] Dalším pojmem je zmíněné sociální pole (dále též „pole“). Tato pole se skládají z vlastních pravidel hry, možností profitu, specifických zájmů apod.,[8] a aktéři, kteří do tohoto pole vstoupí, jsou jím ovlivňováni a pole na ně působí silou své struktury.[9] Aby aktér mohl v rámci určitého pole působit, musí nejprve proniknout do logiky a dynamiky jeho fungování, zorientovat se v jeho struktuře i systému různých pozic a dispozic dalších aktérů.[10]

[6] Růžička, M. – Vašát, P.: Základní koncepty Pierra Bourdieu: pole – kapitál – habitus. Antropowebzin, č. 2, rok 2011, s. 131. [online] [cit. dne 16. října 2017]. Dostupný z http://www.antropoweb.cz/cs/zakladni-koncepty-pierra-bourdieu-pole-kapital-habitus.

[7] Řihánková, M.: Povolání novinářka: analýza atributů profesního étosu, Brno 2017, diplomová práce, Masarykova univerzita, Fakulta sociálních studií, vedoucí práce Jaromír Volek, s. 20. [online] [cit. dne 16. října 2017]. Dostupné z http://is.muni.cz/th/406751/fss_m/.

[8] Pullmann, M.: Habitus a třídy… In Horská, P. – Nodl, M. – Kostlán, A. (ed.): Francouzská inspirace pro společenské vědy v českých zemích., s. 4. [online] [cit. dne 16. října 2017]. Dostupný z http://www.cefres.cz/IMG/pdf/pullmann_2003_bourdieu_nemecke_socialni_vedy.pdf.

[9] Růžička, M. – Vašát, P.: Základní koncepty Pierra Bourdieu: pole – kapitál – habitus. Antropowebzin, č. 2, rok 2011, s. 130. [online] [cit. dne 16. října 2017] Dostupný z http://www.antropoweb.cz/cs/zakladni-koncepty-pierra-bourdieu-pole-kapital-habitus.

[10] Řihánková, M.: Povolání novinářka…, Brno 2017, s. 18–19. [online] [cit. dne 16. října 2017]. Dostupné z http://is.muni.cz/th/406751/fss_m/.

V rámci pole pak jednotliví aktéři disponují určitými zdroji. Tím se dostáváme k pojmu kapitál. Pro potřeby této práce je důležitý zejména symbolický kapitál, respektive s tímto druhem kapitálu budeme primárně v celém textu pracovat.[11] Dá se říci, že symbolický kapitál určuje pozici aktéra v sociálním poli, aktér jeho prostřednictvím získává uznání, status a prestiž.[12] Zisk tohoto společenského uznání je ve svých důsledcích totožný se ziskem moci v daném poli.[13]

[11] Obecně se v případě dalších druhů kapitálu může jednat o ekonomický kapitál, vyjádřený množstvím peněz a majetku, kulturní kapitál je individuální kultura jedince, která vychází z toho, jakým typem socializace a školení aktér prošel, dále sociální kapitál, který závisí na členství ve skupině, která svému členovi přiděluje a zvyšuje/snižuje uznání a prestiž. Petrusek, M.: Pierre Bourdieu od Kabylů k „velké sociologické teorii“. Doslov In Bourdieu, P.: Nadvláda mužů, Praha 2000, s. 127–128; Pullmann, M.: Proměny třídních pozic v moderní společnosti: kulturní sociologie Pierra Bourdieua“ In Šubrt, J. (ed.).: Historická sociologie. Teorie dlouhodobých vývojových procesů, Plzeň 2007, s. 502; Sám Bourdieu k těmto pojmům: The forms of capital. In Richardson, J.: Handbook of Theory and Research for the Sociology of Education, CT: Greenwood, 1986, s. 241–258.

[12] Pullmann, M.: Habitus a třídy… In. Horská, P. – Nodl, M. – Kostlán, A. (ed.): Francouzská inspirace pro společenské vědy v českých zemích, s. 5. [online] [cit. dne 16. října 2017]. Dostupný z http://www.cefres.cz/IMG/pdf/pullmann_2003_bourdieu_nemecke_socialni_vedy.pdf.

[13] Růžička, M. – Vašát, P.: Základní koncepty Pierra Bourdieu: pole – kapitál – habitus. [online] [cit. dne 16. října 2017]. Antropowebzin, č. 2, rok 2011, s. 130. Dostupný z http://www.antropoweb.cz/cs/zakladni-koncepty-pierra-bourdieu-pole-kapital-habitus.

Pro shrnutí Bourdieuovy teorie jednání je nutné zdůraznit, že samotný habitus ani sociální pole nemají schopnost determinovat celkové sociální jednání aktéra. Jednání aktéra vychází ze symbiózy habitu, kapitálu a působení sociálního pole.[14]

[14] Řihánková, M.: Povolání novinářka…, Brno 2017, s. 20. [online] [cit. dne 16. října 2017]. Dostupné z http://is.muni.cz/th/406751/fss_m/.

Stěžejní část práce je založena na analýze Slánského projevů a textů, respektive z jejich rozboru vysvětlíme, jakým kapitálem a habitem disponoval a jak je v daném poli využíval a jak ovlivňovaly jeho jednání. Z tohoto důvodu se v textu často objevují přímé citace, které mají názorně představit Slánského myšlenkový svět. Záměrem je zjistit, zda lze v počínání Slánského, od počátku jeho politické dráhy ve dvacátých letech do konce jeho aktivního působení, v jeho strategiích prosazení i sebeprezentaci vysledovat kontinuitu a integritu.

V rámci nastínění metodologie je nezbytné objasnit význam některých termínů, jež jsou použity v textu. Jedná se zejména o označení „reformista“, „šmeralismus“, „jílkovci“ apod., která měla v době svého vzniku mnohdy hanlivé konotace, a v obdobném duchu s nimi pracovala též komunistická historiografie. V této práci jsou zmíněné termíny použity bez negativního významu, pouze jako technický prostředek, jak odlišit názorové či jiné platformy. Proto jsou tyto názvy psány v uvozovkách.

Text byl v poznámkovém aparátu doplněn základními biografickými údaji osobností, se kterými se Slánský setkal během své kariéry, popř. které hrály roli v konkrétní události. Tyto biografické údaje nejsou bezúčelné, mnohdy pomohou upřesnit Slánského okolí, jeho sociální a kulturní kapitál. Biografické údaje nebyly doplněny u všeobecně známých osob, například u Klementa Gottwalda a dalších, nebo u osob, jejichž osudy se prolínají značnou částí textu, například u Jana Švermy.[15] Z dobových pramenů je citováno bez úprav, včetně případných chyb, archaismů a překlepů.

[15] Bohužel se však ne ke všem osobám uvedeným v textu podařilo dohledat patřičné údaje.

Rozbor pramenů a literatury

Mapování Slánského politických aktivit a s tím spojené zkoumání jeho postojů a názorů vychází primárně z archivních materiálů. Pro meziválečnou éru jsou důležité především fondy Národního archivu Ministerstvo vnitra I. presidium, Policejní ředitelství Praha II. – presidium a Ústřední výbor KSČ 1921–1945, pro jeho ostravské působení to jsou fondy Zemského archivu v Opavě, především fond Policejní ředitelství Moravská Ostrava, presidiální spisy 1919–1939, ve kterém se nacházejí bohaté materiály k činnosti KSČ na Ostravsku. Dílčí poznatky ke Slánskému lze dále nalézt ve fondech Policejní ředitelství v Moravské Ostravě. Relace ze schůzí 1912–1914, dále Krajský soud v Moravské Ostravě, trestní tiskové spisy 1920–1939 a také Krajský soud v Moravské Ostravě, trestní spisy 1920–1938. Dále lze odkázat na Archiv města Ostravy, a to konkrétně na fond Okresní soud v Moravské Ostravě, trestní spisy 1924–1948.[16] Pro meziválečnou éru se lze opřít pouze o dílčí literaturu.[17]

[16] Tímto bych chtěl poděkovat panu Mgr. Ondřeji Kolářovi, Ph.D., kurátorovi Slezského zemského muzea, panu Mgr. Jozefu Šerkovi, vedoucímu oddělení služeb Archivu města Ostravy, a Mgr. Haně Miketové za zprostředkování těchto archivních materiálů.

[17] K dějinám strany v meziválečném období výběrově např. Rupnik, J.: Dějiny komunistické strany Československa, Praha 2002; Wheaton, B.: Radical Socialism in Czechoslovakia: Bohumír Šmeral, the Czech Road to Socialism and the Origins of the Czechoslovak Communist Party (1917–1921), New York 1986; Zinner, P.: Communist strategy and tactics in Czechoslovakia, 1918–48, New York 1963; Hájek, M: Jednotná fronta: k politické orientaci Komunistické internacionály v letech 1921–1935, Praha 1969; pro třicátá léta to jsou primárně studie historiků Zdeňka Hradiláka, Jana Nováka či Ladislava Niklíčka, výběrově Hradilák, Z.: Třídní boje československého proletariátu v roce 1933 a taktika KSČ. In Příspěvky k dějinám KSČ, roč. IV, č. 3, 1964; Novák, J.: O létech třicátých. In Revue dějin socialismu, roč. IX, č. V. 1969; Niklíček, L.: Za lidovou frontu proti fašismu. I, Krajská organizace KSČ v letech zrodu nové strategicko-taktické orientace 1933–1936, Praha 1965.

Pro období druhé světové války jsou stěžejní fond Klementa Gottwalda, který je v Národním archivu a ve kterém je uložena korespondence členů moskevského vedení, fondy Vojenského historického archivu, zejména tzv. Sbírka Vzpomínek, v níž lze nalézt informace k meziválečnému období, a dále fond František Nečásek, fond 1. čs. armádní sbor v SSSR a fond 2. čs. Samostatná paradesantní brigáda v SSSR. Nezpracovaný fond Gustava Bareše je uložen v Archivu Národního muzea.

Pro výzkum poválečné éry je klíčovým zdrojem v Národním archivu uložený osobní fond Rudolfa Slánského skládající se především z jeho článků a projevů. Na základě analýzy těchto dokumentů lze získat přehled nejen o postojích a názorech Slánského, ale stejně tak o celkovém fungování KSČ. K organizaci strany pak poskytuje zajímavé informace fond Slánského úřadu, tedy fond Generální sekretariát 1945–1951, nebo jiných stranických orgánů, kde Slánský působil, jako například fond Organizační sekretariát ÚV KSČ 1947–1954, Sekretariát 1945–1951, dále fond Zasedání ÚV KSČ 1945–1962 a Předsednictvo ÚV KSČ 1945–1954, či též fond Organizačního oddělení Marie Švermové. Nelze opomenout též fondy Archivu bezpečnostních složek, primárně fond Velitelství StB, fond Ústředna Státní bezpečnosti, fond Ministerstvo národní bezpečnosti, Praha (nezpracováno).

V případě rozboru Slánského aktivit v době před komunistickým převratem v únoru roku 1948 a v jeho průběhu, jeho podílu na následných represích, a zejména v rozboru jeho procesu se lze opřít o existující literaturu, především o díla historika Karla Kaplana.[18] Je to dáno několika faktory. Karla Kaplana je nezbytné považovat za vynikajícího a patrně bezkonkurenčního znalce archivních dokumentů k problematice poválečného Československa. O jeho rozsáhlém díle se dá v mnoha ohledech hovořit jako o průkopnickém počinu. Jeho knihy poskytují podstatný informační rámec k dané problematice, o který lze opřít výzkum. Některé aktivity Slánského, kterými se bude tato práce zabývat, byly již dostatečně zpracovány v různých Kaplanových dílech a případný archivní výzkum by pravděpodobně nepřišel s novými významnými poznatky.

[18] Z rozsáhlého díla Karla Kaplana se jako nejdůležitější pro tuto práci jeví knihy pojednávající přímo o Rudolfu Slánském. Tedy Kaplan, K.: Gottwaldovi muži, Praha 2004 a Týž: Kronika komunistického Československa: Klement Gottwald a Rudolf Slánský, Praha 2009. Pro rekonstrukci Slánského činnosti během let 1945–1948 je důležitá kniha Týž: Pět kapitol o Únoru, Brno 1997. Pro poznání konce generálního tajemníka je zásadní Týž: Zpráva o zavraždění generálního tajemníka, Praha 1992. Podstatných knih Karla Kaplana je celá řada, zde jsem se pouze soustředil na ty nejdůležitější pro tuto práci. Kompletní Kaplanovu bibliografii lze nalézt v sbornících Jechová, K., Jech, K.: Chronologická bibliografie díla Karla Kaplana. In Jech, K. (ed.): Stránkami soudobých dějin: Sborník statí k pětašedesátinám historika Karla Kaplana. Praha 1993, s. 17–28; Břeňová, V.: Chronologická bibliografie prací Karla Kaplana za období 1994–2003, s dodatky za rok 1993. In Pernes, J. (ed.): Po stopách nedávné historie: Sborník k 75. narozeninám doc. Karla Kaplana, Brno 2003, s. 352–356; Štěpánová, E.: Bibliografie Karla Kaplana. In Soudobé dějiny, č. 3, 2018, s. 615–655.

S řadou jeho závěrů lze souhlasit, či je mírně korigovat. Avšak Kaplanovy texty je nutné taktéž vnímat v kontextu jeho životního příběhu. Karel Kaplan nebyl jen historikem, ale i dějinným aktérem a spolutvůrcem nejnovějších dějin. Patřil ke generaci mladých komunistů, kteří mentálně vyzráli po druhé světové válce a po únorovém převratu, a tak se dobrovolně a s entuziazmem přidali ke stalinismu, avšak byli posléze zklamáni jeho terorem. Proto sdíleli pocit spoluodpovědnosti, což je dovedlo k destalinizaci.[19] K tomu Kaplan sám uvedl: „Studium politických procesů mi dovolilo lépe poznat skutečnou podstatu systému. Čím více jsem objevoval fakta vztahující se k politickým procesům, tím více se moje svědomí bouřilo. Pochopil jsem, jak velice může pravda škodit. Každý nový důkaz o utrpení nespravedlivě odsouzených lidí mi působil bolest. Každá krutost […] byla otočením nožem v ráně a řezem do živé rány mých bývalých iluzí. Jak to všechno bylo možné? Z čeho to pramenilo? Nenacházel jsem uspokojující odpovědi, jedině, že to byl opak socialismu a že na vedení strany ležela těžká zodpovědnost.“[20]

[19] Blaive, M.: Promarněná příležitost. Československo a rok 1956, Praha 2001, s. 167.

[20] Kaplan, K.: Dans les archives du Comité Central, Albin Michel, Paříž 1978, s. 94–95, cit. dle Blaive, M.: Promarněná příležitost. Československo a rok 1956, Praha 2001, s. 166–167.

Pokud bychom se na jeho životní osudy podívali blíže, Karel Kaplan svoji cestu k profesi historika započal jako regionální funkcionář KSČ. Znakem historiografie padesátých let byla legitimizace nového politického zřízení, tedy výsledkem byla produkce řady propagandistických prací zaměřených na dějiny předcházejícího období. To postihlo i texty Karla Kaplana.

V šedesátých letech odchází Kaplan do centrálního stranického aparátu v Praze. Dochází k přerodu z funkcionáře pracujícího na poli stranické propagandy a ideologie v historika reformního proudu dějepisectví. Kaplanovy texty, stejně jako knihy jiných historiků, pomáhají jako historiografická opora postupného obrodného procesu, ve smyslu hledání kořenů vlastní československé cesty k socialismu, jako alternativy k sovětskému stalinismu. Od poloviny šedesátých let se celkově podílel na pokusu o reformu komunistického systému. Následně pracoval v rehabilitačních komisích, kde se plně seznámil s rozsahem politické represe. To mělo za následek důkladné přehodnocení jeho osobních postojů vůči způsobu, jakým byl v Československu budován socialismus. Jeho vědeckou kariéru však zasáhla srpnová invaze a nástup normalizace. V roce 1970 byl vyloučen z KSČ a v roce 1976 se vystěhoval do Spolkové republiky Německo.

V souvislosti s krachem projektu reformního komunismu si Kaplan v následujících desetiletích dal za cíl podrobně podat svědectví, na základě archivních materiálů, o procesech a událostech, jež byly před veřejností dlouho skryty. Po návratu do Československa dál rozvíjel tento svůj přístup, tedy lpění na přísném faktografickém popisu, „jak to skutečně bylo“, avšak bez výrazné interpretace. Pravda o minulosti se tak hledá přímo v dokumentech, které mají hovořit samy za sebe.[21]

[21] Viz Sommer, V.: Kronikář komunistického Československa. Karel Kaplan a studium soudobých dějin. In Soudobé dějiny, č. 2, 2008, s. 341–356; Tůma, O.: Karel Kaplan – 90 let. In Soudobé dějiny, č. 3, 2018, s. 612–614.

Dále je nutno uvést, že nebyl proveden vlastní přímý výzkum v ruských archivech. V tomto případě vycházím zejména z podkladů od PhDr. Emila Voráčka, DrSc., pro jím připravovanou edici dokumentů.[22] Tímto bych mu chtěl jmenovitě poděkovat za poskytnutí unikátních materiálů. Další poděkování náleží pracovnicím Odboru archivní správy a spisové služby Ministerstva vnitra ČR, a to konkrétně paní PhDr. Lence Linhartové a paní Mgr. Iloně Dostálové. Na základě jejich součinnosti se podařilo získat[23] celkem jedenáct osobních složek členů Komunistické strany Československa, jež jsou uloženy v Ruském státním archivu sociálních a politických dějin, dále RGASPI.[24] Zde je na místě taktéž ocenit ochotu a práci pracovníků RGASPI na zpřístupnění a vyhotovení skenů těchto materiálů. Dále byl učiněn obdobný, avšak neúspěšný pokus získat osobní složky, jež se nacházejí v Ruském státním archivu soudobých dějin.[25] Také je nezbytné poděkovat paní Mgr. Naděždě Kruglové, která mi pomáhala s komunikací s ruskými archivy. Za dalších deset osobních složek z RGASPI vděčím kolegům z Ústavu pro studium totalitních režimů Mgr. Adamu Hradilkovi a Mgr. Janu Dvořákovi, Ph.D. a jejich projektu Dokumentace politických represí v Sovětském svazu.

[22] Viz Voráček, E.: KSČ a Kominterna 1929–1943: edice dokumentů. In Česko-ruské vztahy v 19. a 20. století = češsko-rossijskije otnošenija v 19–20 vekach, Praha 2011, s. 253–268.

[23] Konkrétně se jednalo o žádosti č. j. MV-11892–14/AS-2018 ze dne 18. června 2018, č. j. MV-11892–19/AS-2018 ze dne 26. června 2019 a č. j. MV-11892–20/AS-2018 ze dne 22. listopadu 2019.

[24] Rossiiskii gosudarstvennyi arkhiv sotsiaľno-politicheskoi istorii – RGASPI, f. Kominterna (495), opis (op., zhruba odpovídající naší archivní jednotce), Personální spisy čs. politických funkcionářů (272); Soupis těchto osobních složek lze nalézt v Dokumenty sovětskoj epochi [online] [cit. dne 22. března 2020]. Dostupné z http://sovdoc.rusarchives.ru/sections/organizations//cards/95475/childs.

[25] Rossiiskii gosudarstvennyi arkhiv noveishei istorii (RGANI). Zde se jednalo o žádost č. j. MV-11892–21/AS-2018 ze dne 30. ledna 2020. Záměrem byla snaha získat především osobní spis Klementa Gottwalda, jeho manželky a dalších tří představitelů KSČ, které byly dle sdělení RGASPI přesunuty do tohoto archivu. Složky (s výjimkou fotografií) nebyly zpřístupněny, neboť se nepodařilo získat nezbytný souhlas rodinných příslušníků, dále na základě nesplnění podmínky 75leté lhůty od smrti daného člověka a také skutečnosti, že dle sdělení ruského archivu se jedná o utajované materiály.

Na závěr je důležité zmínit významný pramen. Jedná se o pozůstalost paní Josefy Slánské, manželky Rudolfa Slánského, která je v držení rodiny. Tímto bych chtěl poděkovat paní Martě Slánské a jejímu synovi, panu Davidu Černíkovi, za ochotu tyto dokumenty zapůjčit, stejně tak PhDr. Jiřímu Křesťanovi, CSc. za zprostředkování kontaktu s paní Martou Slánskou a dále panu Bc. Tomáši Vlčkovi, Mgr. Vítu Strobachovi, Ph.D. a Mgr. Bohumilu Melicharovi za snahu kontaktovat paní Slánskou ohledně těchto dokumentů.

1. Slánského rodná obec Nezvěstice na dobovém pohledu

2. Rudolf Slánský (druhý zprava) s otcem, bratry a dalšími dětmi

Kapitola první – Raná léta

Rudolf Slánský se narodil, podle svých vlastních slov, do rodiny vesnického obchodníka, a to 31. července roku 1901 v obci Nezvěstice[26] na Plzeňsku.[27] Do Nezvěstic rodina Slánských, respektive jeho děd Bernard, přišli v druhé polovině devatenáctého století. Bernard Slánský si v této obci otevřel obchod, který po něm posléze převzal Slánského otec Šimon.[28] Jednalo se česky mluvící rodinu, která toto příjmení používala již od 17. století.[29]

[26] K samotné obci Šilhánková, S.: Historie Nezvěstic, Plzeň, 2013, diplomová práce, Západočeská Univerzita v Plzni. Fakulta pedagogická, s. 87, vedoucí práce Mgr. Eva Mušková, Ph.D.

[27] Národní archiv (NA), Archiv Ústředního výboru KSČ (A ÚV KSČ), fond (f.) Rudolf Slánský (100/50), svazek (sv.) 1, archivní jednotka (a. j.) 1, folio (fol.) 15.

[28] Archivní pozůstalost Josefy Slánské (v soukromém vlastnictví Marty Slánské), karton (kart.) 26, sbírka (sb.) 1/3.

[29] Zde vycházím z rozhovorů s rodinou.

Řada policejních zpráv uvádí jako jeho matku Jindřišku Slánskou,[30] která je jako jeho matka zmiňována též na fotografické příloze v anglickém překladu knihy Slánského manželky Josefy.[31] Dle matričního záznamu o narození Rudolfa Slánského byla však jeho matkou Hermína Slánská,[32] která zemřela v roce 1904, o rok později se Slánského otec oženil se zmíněnou Jindřiškou,[33] jež byla sestřenicí jeho první ženy.[34] Vzhledem ke skutečnosti, že Jindřiška Rudolfa Slánského vychovávala od jeho čtyř let, lze soudit, že ji vnímal jako svou skutečnou matku. Slánský měl tři bratry, staršího Josefa, mladšího Richarda, kteří působili v komunistickém hnutí, a dále nejmladšího nevlastního bratra Zdeňka, jenž byl synem Jindřišky Slánské. Důležitým členem rodiny byl také Slánského strýc, psychiatr Vítězslav (Siegfried) Slánský.[35]

[30] Například Slánského prvorepublikový policejní spis. NA, Komise pro prošetření politických procesů 1949–54, inventář I. (Komise I.), sv. 47, a. j. 804, fol. 2, 4.

[31] Slánská, J.: Report on my husband, New York 1969.

[32] NA, f. Matriky židovských náboženských obcí v českých krajích (HBMa), Spálené Poříčí [online] [cit. dne 10. března 2018]. Dostupný z http://www.badatelna.eu/fond/1073/reprodukce/?zaznamId=2526& reproId=160362.

[33] NA, f. HBMa, Spálené Poříčí [online] [cit. dne 10. března 2018]. Dostupný z http://www.badatelna.eu/fond/1073/reprodukce/?zaznamId=2528&reproId=167030.

[34] Archivní pozůstalost Josefy Slánské, kart. 3, inventární číslo (inv. č.) 16.

[35] Kronika obce Nezvěstice 1925–1944, s. 213 [online] [cit. dne 23. května 2018. Dostupné z http://www.portafontium.eu/iipimage/30560378/soap-pj_00655_obec-nezvestice-1925-1944_2130.

Slánského manželka Josefa ve svých vzpomínkách k jeho rodině uvedla: „Ortodoxní Šimonova rodina žila klidným, vyrovnaným životem. Jindřiška, ‚Jety‘, jak ji oslovoval Šimon, obětavě pečovala o čtyři chlapce, a přitom pomáhala po celý den i v krámě. Neměla ani chvilku ‚pro sebe‘ a vlastně ji ani nenapadlo, že by mohla odpočívat. Ortodoxnost židovského vyznání dodržovala mnohem přísněji než její manžel, který ovládal hebrejštinu. Měl rád i jídla, která nebyla ‚košer‘ už proto, že trpěl silnou cukrovkou. Své náboženské přesvědčení synům nikterak nevnucovali. Vychovávali je k samostatnosti a svobodnému myšlení. Tělesně je nikdy netrestali, ale poslušnost vyžadovali. I k práci je vychovávali. Na vesnici bylo pro chlapce práce dost.“[36] Mladý Slánský tedy taktéž pomáhal rodičům v jejich obchodě, kdy vážil a připravoval zboží.[37]

[36] Archivní pozůstalost Josefy Slánské, kart. 3, inv. č. 16.

[37] Tamtéž, kart. 26, sb. 1/3.

3. Slánský (zcela vpravo) s nevlastní matkou a bratry

Při mapování Slánského vzdělání můžeme vycházet jen z dílčích informací. Rudolf navštěvoval nezvěstickou základní školu,[38] posléze v Plzni studoval čtyři roky gymnázium.[39] Jednalo se o nejstarší střední školu v Plzni,[40] kterou navštěvovali též dva jeho bratři Josef a Richard.[41] Studium Slánského a jeho bratrů bylo finančně náročné, a tak je musel spolufinancovat strýc Vítězslav.[42]

[38] K samotné základní škole Šilhánková, S.: Historie Základní školy Nezvěstice, Plzeň, 2010, bakalářská práce, Západočeská Univerzita V Plzni. Fakulta pedagogická, s. 60, vedoucí práce Mgr. Eva Mušková, Ph.D.

[39] NA, A ÚV KSČ, f. 100/50, sv. 1, a. j. 1, fol. 15.

[40] Bělohlávek M.: Státní gymnasium v Plzni, 1877–1950. Inventář, 1962, s. 1.

[41] Výroční zpráva c.k. českého státního vyššího gymnasia v Plzni za školní rok 1910–1911 a 1915/16, Plzeň 1911 a 1916, s. 69 a s. 58.

[42] RGASPI, f. 495, op. 272, dělo (d., dokument) personální spis Rudolfa Slánského (51), fol. 170.

Slánského spolužák Josef Vondráček z plzeňského gymnázia k němu poznamenal: „Slánský sám byl povahy uzavřené, nevzhledný, zrzavý […] pihovatý, s nikým se ve třídě nestýkal a žil v úplné isolaci od ostatních spolužáků. […] Vím, že Slánský ve svém studentském období velmi trpěl tou okolností, že byl svými spolužáky a celým svým okolím přezírán a neuznáván. To ho vedlo k intensivnímu přemítání tohoto faktu a vedlo ho k hledání cest, jak se prosadit. Vím, že se jednu krátkou dobu v r. 1918 na př. zajímal o hypnetismus ve snaze najít prostředky, jak vnutit svoji vůli ostatním.“[43] Jde však o výpověď v rámci výslechu z padesátých let.

[43] Archiv Bezpečnostních složek (ABS), f. Ministerstvo národní bezpečnosti, Praha (MNB), arch. č. MNB-1, kart. 6, Z-vyš.1480–84, fol. 15, (jedná se nezpracovaný fond).

Dle dochovaných záznamů nelze Slánského označit za dobrého studenta, v prvním ročníku měl nedostatečnou z českého jazyka,[44] avšak tehdejší školský systém umožňoval žákům nižších tříd v případě nedostatečné z jazyka či matematiky postup do dalšího ročníku.[45] Třetí ročník však byl nucen opakovat a posléze ve čtvrtém ročníku „žák se svolením otcovým dne 28. června 1916 vystoupil z ústavu“.[46] Slánského studijní neúspěch podle všeho nebyl v té době ničím neobvyklým, žáků opakujících ročník bylo mnohdy v každém ročníku několik. Věřilo se, že to je dobrý způsob, jak si důkladněji osvojit učivo, a školská rada mnohdy vyzývala učitele, aby s tímto „dobrodiním“ nešetřili. Řada studentů školu opustila, nebo přešla na jiný ústav,[47] což byl případ Rudolfa Slánského, ale i jeho bratrů Josefa[48] a Richarda.[49] Vzhledem k tomu, že všichni nastoupili na obchodní školu, mohla za jejich odchodem z gymnázia být spíše vůle otce-obchodníka, který mohl chtít, aby se jeho synové naučili raději obchodnímu řemeslu, než samotné studijní výsledky.

[44] Archiv města Plzně (AMP), f. Státní gymnasium v Plzni, č. rkp. 11240, signatura (sign.) 15d45.

[45] Kádner, O.: Vývoj a dnešní soustava školství, 1. díl, Praha 1929, s. 323.

[46] AMP, f. Státní gymnasium v Plzni, č. rkp. 11242–11244, sign. 15d46–15d48.

[47] Řezníčková, K.: Študáci a kantoři za starého Rakouska: české střední školy v letech 1867–1918, Praha 2007, s. 45.

[48] Respektive jeho jméno se přestává objevovat ve výroční zprávě plzeňského gymnázia a objevuje se mezi studenty Obchodní akademie. Viz Výroční zpráva c.k. českého státního vyššího gymnasia v Plzni za školní rok 1914/15, Plzeň 1915 a Roční zpráva obchodní akademie města Plzně za školní rok 1914/15 a 1915/16, Plzeň 1916, s. 26.

[49] Heslo Richard Slánský, kdo byl kdo [online] [cit. dne 29. března 2018]. Dostupné z https://www.mzv.cz/jnp/cz/o_ministerstvu/organizacni_struktura/utvary_mzv/specializovany_archiv_mzv/kdo_byl_ kdo/slansky_richard.html.

Z gymnázia přestoupil Slánský na Obchodní akademii v Plzni.[50] V době, kdy začal na ústavu studovat, neumožňovala Obchodní akademie zakončit vzdělání maturitní zkouškou, to se změnilo až po vzniku Československa. Maturita se skládala z písemné zkoušky z českého jazyka a dvou cizích jazyků, z matematiky a obchodních nauk. Ústní část tvořily zkoušky z českého jazyka, z cizích jazyků, z dějepisu, zeměpisu, obchodních nauk a nauky o zboží.[51] Slánský maturitu úspěšně složil v červnu 1920.[52]

[50] NA, A ÚV KSČ, f. 100/50, sv. 1, a. j. 1, fol. 15.

[51] Škába, K. (ed.): Padesát let Obchodní akademie v Plzni (1886–1936), Sborník prací, Plzeň 1936, s. 59–60.

[52] AMP, f. Obchodní akademie a Obchodní škola Plzeň, č. rkp. 14475, sign., 4b 161.

4. Slánský na maturitní fotografii, v druhé řadě uprostřed

Většinu svého studia Slánský absolvoval v době první světové války,[53] kdy jak budovu plzeňského gymnázia,[54] tak budovu Obchodní akademie zabralo pro ubytování vojsko. V budově Obchodní akademie mohla výuka probíhat i nadále, ale prostory byly poskytnuty také gymnáziu, učilo se tedy polodenně, výuka Obchodní akademie probíhala dopoledne, výuka gymnázia odpoledne.[55] To znamená, že Slánský po přestupu z gymnázia na Obchodní akademii zůstal na stejném místě. V Plzni Slánský působil ve studentském spolku Radbuza, kde se podle všeho také seznámil s Juliem Fučíkem.[56] V této době poprvé zasáhl i do dělnického hnutí, když se 1. května 1918 účastnil demonstrace zaměstnanců Škodových závodů,[57] za což dostal na Obchodní akademii důtku.[58] Sám to později označil za malý trest, „neboť většina profesorů byla protirakouského smýšlení.“[59]

[53] Ke školství za války viz Lenderová, M. – Halířová, M. – Jiránek, T.: Vše pro dítě: válečné dětství 1914–1918, Praha 2015, kapitola „Válka a škola“, s. 67–97.

[54] Bělohlávek M.: Státní gymnasium v Plzni, 1877–1950. Inventář, 1962, s. 1.

[55] Škába, K. (ed.): Padesát let Obchodní akademie v Plzni (1886–1936), Sborník prací, Plzeň 1936, s. 46.

[56] NA, A ÚV KSČ, f. 100/50, sv. 1, a. j. 2, fol. 3; Julius Fučík (23. února 1903 – 8. září 1943), po skončení studia na gymnáziu v Plzni nastoupil na Filozofickou fakultu Univerzity Karlovy. V roce 1921 vstupuje do KSČ, posléze pracuje jako redaktor řady komunistických periodik. V letech 1934–1936 byl dopisovatelem Rudého práva v Moskvě, po návratu ze Sovětského svazu byl zástupcem šéfredaktora Rudého práva. Po okupaci byl příslušníkem odboje, členem II. ilegálního vedení KSČ, v dubnu 1942 zatčen gestapem a v srpnu 1943 popraven. Helešic, F.: Komunističtí novináři 1921–1938. In Koutská, I. – Svátek, F.: Politické elity v Československu 1918–1948, Praha 1994, s. 219.

[57] NA, A ÚV KSČ, f. 100/50, sv. 1, a. j. 1, fol. 15.

[58] AMP, f. Obchodní akademie a Obchodní škola Plzeň, č. rkp. 14485, sign., 11a 152.

[59] RGASPI, f. 495, op. 272, d. 51, fol. 171.

5. Obchodní akademie v Plzni na dobovém pohledu

V roce 1919 vstoupil spolu se svým bratrem Josefem do Sokola. K tomuto později uvedl: „Můj starší bratr, který studoval ve Vídni a byl více politicky uvědomělý, navázal v naší rodné obci kontakty s funkcionáři sociálně demokratické organizace a pronesl pro místní dělnicko-sportovní organizaci několik přednášek. Tato organizace a Sokol stály politicky proti sobě. Jednoho dne dostal můj bratr přípis od Sokola, že je vyloučen kvůli svým přednáškám v dělnické organizaci. Po vyloučení mého bratra jsem také přestal do Sokola docházet a být jeho členem.“[60]

[60] Tamtéž, fol. 171–172.

Po maturitě pokračoval Rudolf Slánský ve studiu na Vysoké škole obchodní. Založením této školy v roce 1919 byla završena snaha o vysokoškolskou obchodní vzdělávací instituci v českém jazyce. Na Vysoké škole obchodní navštěvoval Slánský hodiny jednoho z jejích nejvýznamnějších představitelů, národohospodáře Josefa Macka,[61] ale z neznámých důvodů požádal o částečné uvolnění z jeho výuky.[62] Školu navštěvovali i Slánského bratři Josef[63] a Richard[64] a mezi jeho spolužáky patřil i Josef Guttmann,[65] budoucí významný představitel KSČ.

[61] Josef Macek (13. září 1887 – 19. února 1972) byl český národohospodář a sociálnědemokratický politik, teoretik družstevního socialismu. Od roku 1921 byl profesorem na VŠO, v letech 1924–1939 poslancem za soc. dem. V roce 1949 emigroval do USA, byl aktivní v exilových organizacích. Churaň, M. a kol.: Kdo byl kdo v našich dějinách ve 20. století. 1. díl, A–M, Praha 1998, s. 417.

[62] Archiv Českého vysokého učení technického v Praze (A ČVUT), f. Vysoká škola obchodní ČVUT (VŠO–ČVUT), kart. 6, inv. č. II/9, zápis ze zasedání profesorského sboru 22. listopadu 1921.

[63] A ČVUT, f. VŠO–ČVUT, inv. č. 60, č. knihy 12–60 (nacionále S–Ž).

[64] Heslo Richard Slánský, kdo byl kdo [online] [cit. dne 29. března 2018]. Dostupné z https://www.mzv.cz/jnp/cz/o_ministerstvu/organizacni_struktura/utvary_mzv/specializovany_archiv_mzv/kdo_byl_ kdo/slansky_richard.html.

[65] A ČVUT, f. VŠO–ČVUT, Zápisní katalog, zimní semestr 1921–1922; Josef Guttmann (23. května 1902 – 9. května 1956) působil v Marxistickém sdružení mladých akademiků, Komsomolu a Kostufře. Od roku 1925 byl zaměstnancem ústředí KSČ, pracoval v redakci brněnské Rovnosti, poté v Rudém právu. Publikoval v Komunistické revue, od roku 1928 byl členem vedoucích stranických orgánů. Byl pokládán za „ideologického vůdce“ strany, od konce roku 1930 do listopadu 1931 byl zástupcem KSČ v Kominterně. V roce 1933 ostře vystoupil proti politice Kominterny, následkem čehož byl ze strany vyloučen. V říjnu 1938 emigroval do USA, kde již zůstal. Helešic, F.: Komunističtí novináři 1921–1938. In Koutská, I. – Svátek F.: Politické elity v Československu 1918–1948, Praha 1994, s. 220–221.

Vysokou školu Slánský nedokončil, podle svých slov dal přednost dráze „profesionálního revolucionáře“.[66] Nakolik je toto tvrzení pravdivé, zůstává v rovině spekulací. Studium bylo tříleté a zápis probíhal každý semestr, dle zápisových knih se Slánský zapsal do 6. letního semestru,[67] prakticky na konci studia. Je tedy otázkou, zda za odchodem stálo skutečně jen „revoluční poslání“, s vysokoškolským vzděláním mohl dělnickému hnutí posloužit lépe.[68] V zápisech z profesorského sboru ani v jiných materiálech se nepodařilo dohledat žádný údaj o ukončení jeho studia. Teoreticky mohla být jedním z motivů i samotná „prestiž“ školy, neboť tříleté studium nebylo považováno za rovnocenné ve srovnání s ostatními vysokými školami.[69] Škola však do jisté míry určila Slánského směřování – byť jej nelze označit za ekonomického experta strany, přesto se hospodářským tématům věnoval v řadě svých projevů a článků. Po ukončení studia si přivydělával překlady a částečně ho podporoval jeho starší bratr Josef.[70]

[66] NA, A ÚV KSČ, f. 100/50, sv. 1, a. j. 1, fol. 15.

[67] A ČVUT, f. VŠO–ČVUT, Zápisní katalog, zimní a letní semestr 1923–24.

[68] Avšak jeho spolužák a stranický kolega Josef Guttmann ve svém životopise taktéž uvedl, že on sám byl nucen opustit studium na základě stranické instrukce. RGASPI, f. 495, op. 272, d. personální spis Josefa Guttmanna (498), fol. 11.

[69] Samohýl V. – Života J.: Vysoká škola obchodní, 1919–1954. Inventář, 1960, s. 3.

[70] RGASPI, f. 495, op. 272, d. 51, fol. 210.

Po načrtnutí průběhu Slánského studijních let se nabízí otázka, co vedlo syna obchodníka k levicovému hnutí a posléze ke vstupu do KSČ. Jednoznačná odpověď neexistuje a lze pouze uvést některé dílčí poznatky. Slánský splňuje charakteristiky generace narozené na přelomu 19. a 20. století, jak ji ve svých vzpomínkách popisuje Pavel Reiman.[71] „Většina z nás, kteří jsme se v té či oné formě podíleli na budování levého směru ve straně, vstoupila do dělnického hnutí teprve po skončení první světové války, v době vzestupu revoluční vlny vyvolané ruskou socialistickou revolucí […] Léta našeho růstu, to nebyla normální léta, ale léta takových hlubokých revolučních otřesů a bojů v celém světě, jaké žádná z předcházejících generací neprožila […] Nejhlubším zážitkem našeho mládí byla imperialistická světová válka a mohutný dojem z Říjnové socialistické revoluce […] Neklid, konflikty, převraty, války a revoluční boje – to bylo ovzduší, v kterém jsme dýchali […] Pokud lidé naší generace byli schopni myslet, museli všechny své nároky na život spojovat s revolučním bojem, se zásadní změnou všech lidských vztahů, se socialismem. Proto u té části mladé generace, která dovedla pochopit význam socialistické revoluce v Rusku, se zhroutily všechny tradiční představy o světě, v němž vyrostla a byla vychována. Vytvářel se příkře odmítavý poměr ke všemu, co souviselo s kapitalistickým systémem, o němž jsme byli přesvědčeni, že se již v brzké době zhroutí […] V letech 1920–1923 se nám tato světová revoluce jevila jako něco bezprostředně blízkého, co je již na dosah ruky. Do roku 1923 bychom rozhodně odsoudili jako oportunistu každého, kdo by tvrdil, že bude zapotřebí ještě dvaceti let těžkých bojů, než zvítězí i u nás, za docela změněných okolností, dělnická třída.“[72]

[71] Pavel (Paul) Reiman (12. října 1902 – 1. listopadu 1976) zahájil svoji politickou dráhu v Komunistické straně Německa, členem KSČ byl od roku 1923. Působil v mládežnických organizacích, byl členem vedení KSČ na Liberecku a šéfredaktorem Vorwärts. Ve třicátých letech pracoval střídavě v kominternovském aparátu a ve stranických funkcích v ČSR. Druhou světovou válku strávil v Londýně, po roce 1945 pracoval na sekretariátu ÚV. Od roku 1952 byl vědeckým pracovníkem, v letech 1962–1968 ředitelem Ústavu dějin KSČ. V roce 1970 byl vyloučen ze strany pro sympatie k reformnímu hnutí. Churaň, M. a kol.: Kdo byl kdo v našich dějinách ve 20. století. 2. díl, N–Ž, Praha 1998, s. 101.

[72] Reiman, P.: Ve dvacátých letech, Praha 1966, s. 162–164.

Podle informací z výslechu Slánského spolužáka se Slánský nejprve živě zabýval Masarykovými spisy, snažil se objasnit si svůj poměr ke společnosti, vyjasnit si – s ohledem na vlastní židovský původ – postavení židovského obyvatelstva v ní a celkově se zajímal o sociální otázky. Následně se Slánskému dostaly do rukou první brožury o ruské revoluci a marxistické texty.[73] Zde patrně sehrál roli jeho starší bratr Josef, který byl v kontaktu se sociálnědemokratickými funkcionáři a mohl dodávat mladšímu bratrovi marxistickou literaturu.[74] Slánský ve svém životopise k tomuto uvedl: „socialistické myšlenky mě začaly přitahovat a přihlásil jsem se k socialistům, ale reformistického směru. První marxistické knihy a bolševické brožury se mi dostaly do rukou na konci roku 1919, když je přinesl můj bratr z Vídně, kde studoval a zažil první revoluční poválečné události. Tyto jej ovlivnily a začal sympatizovat s bolševiky. Pod jeho vlivem a pod vlivem literatury, kterou přinesl, jsem se začal orientovat doleva. Když zhruba na začátku roku 1920 začaly vycházet v Kladně noviny ‚Svoboda‘, první české noviny bolševické tendence, začal jsem společně s bratrem tyto noviny odebírat. Byli jsme jediní předplatitelé v naší obci, co nezůstalo utajeno a byli jsme okamžitě pranýřováni jako bolševici.“[75]

[73] ABS, f. MNB, arch. č. MNB-1, kart. 6, Z-vyš.1480–84, fol. 15.

[74] Kaplan, K.: Kronika komunistického Československa: Klement Gottwald a Rudolf Slánský, Praha 2009, s. 208.

[75] RGASPI, f. 495, op. 272, d. 51, fol. 172.

S marxistickou literaturou se zajisté blíže seznámil v plzeňské Nové době, která otiskovala jeho překlady ruských revolucionářů.[76] Slánského příklon ke komunistickým idejím mohl mít spíše racionální než citový základ, vycházející z důkladného studia výše uvedených spisů.[77] Jeho blízká spolupracovnice Jarmila Taussigová[78] později uvedla, že „byl typ intelektuálního komunisty.“[79]

[76] Rudolf Slánský. Rudé právo 12. května 1935. NA, f. Ministerstvo zahraničních věcí – výstřižkový archiv I. (MZA-VA I.) kart. 3922.

[77] Srov. NA, f. Pillerova komise (nezpracováno), kart. 12, informace: Lesjuk, P.: Rudolf Slánský, s. 4.

[78] Jarmila Taussigová-Potůčková, rozená Janovská (11. června 1914 – 29. dubna 2011) vystudovala stavební fakultu. Členkou KSČ se stala roku 1932, za Protektorátu byla účastnicí odboje. V roce 1941 byla zatčena a byla do roku 1945 vězněna v koncentračních táborech. Po roce 1945 začala působit ve stranických funkcích, nejdůležitější byla Komise stranické kontroly. Měla blízké vztahy se Slánským, v souvislosti s „hledáním nepřítele ve vlastních řadách“ byla zatčena 24. listopadu 1951. Patřila k hrstce zatčených, kteří odmítli přiznat smyšlená obvinění. Byla odsouzena na 25 let odnětí svobody, propuštěna byla na amnestii v roce 1960, v roce 1970 odešla do penze. Později se věnovala literární činnosti (Velikánky, Gordický uzel). Pernes, J.: Komunistky s fanatismem v srdci, Praha 2006, s. 105–132; Literární noviny, 16. června 2011, roč. 24, s. 20.

[79] Archiv a programové fondy České televize (APF ČT), Bartošek, K. – Hanzlíček, M.: Rudolf Slánský. Dokumentární film z roku 2002.

Pravděpodobně nejpodstatnější vliv ohledně levicových myšlenek měl na Slánského (ale i jeho bratry) legionář Josef Cajthaml,[80] který se po návratu z Ruska usadil v Nezvěsticích.[81] Sám Josef Cajthaml k tomu uvedl: „Po svém návratu ze Sov. svazu, v r. 1919 asi listopadu mě navštívili bratři SLÁNSKÝCH. Rudolf, Richard a Josef. Chtěli na mně, abych jim vyprávěl dojmy z ruské revoluce. Od té doby mě navštěvovali. Asi v r. 1921 po založení KSČ přijel ke mně Rudolf s Richardem SLANSKÝM a říkali mi, že již též jsou komunisté.“[82] I z řady dalších pramenů lze vydedukovat, že Josef Cajthaml byl pro Slánského jakýsi mentor či starší bratr a byli spolu v písemném i osobním kontaktu až do padesátých let.[83] Slánský svůj příklon k levici zakončil vstupem do sociálnědemokratické strany. „Zhruba v půlce roku 1920 se u mě již vybudovalo pevné politické mínění a tíhnul jsem k marxismu a bolševismu. Když jsem v září 1920 přijel do Prahy, šel jsem hned v prvních dnech do ,Lidového domu‘, […] a vyplnil jsem tam přihlášku do strany.“[84] Zde se posléze přidal k tzv. marxistické levici (viz níže) a následně se stal zakládajícím členem KSČ.[85]

[80] Josef Cajthaml (10. března 1891 – 7. února 1954) byl kolportérem a později přispěvatelem dělnického periodika Sborník mládeže. Byl jedním ze zakládajících členů KSČ na Plzeňsku, účastnil se ruské revoluce v řadách Rudé armády, působil v plzeňské Pravdě. Za druhé světové války byl zatčen gestapem a vězněn v koncentračním táboře. Po válce byl předsedou městského výboru v Nezvěsticích a učitelem Roku stranického školení. Soukromý archiv Josefa Loudy (Pravda, 9. března 1951); Josef Cajthaml, MyHeritage.com [online] [cit. dne 23. března 2018]. Dostupný z http://trial.myheritagelibraryedition.com/research/record-1-301219731-3-503851/josef-cajthaml-in-myheritage-family-trees.

[81] Srov. NA, f. Bartošek Karel, námět a scénář k pořadu České televize Čestní občané: Rudolf Slánský (jedná se o nezpracovaný fond).

[82] ABS, f. MNB, arch. č. MNB-1, kart. 6, Z-vyš.1480–84, fol. 41.

[83] Bohužel se nepodařilo (což je s odstupem doby logické) nalézt u potomků Josefa Cajthamla žádné relevantní prameny. Tímto děkuji panu Janu Loudovi, vnukovi Josefa Cajthamla, za snahu případné materiály nalézt a za poskytnutí dílčích dokumentů.

[84] RGASPI, f. 495, op. 272, d. 51, fol. 173.

[85] NA, A ÚV KSČ, f. 100/50, sv. 1, a. j. 1, fol. 15–16.

6. Josef Cajthaml s rodinou

7a, 7b. Ustavující sjezd KSČ se konal ve dnech 14.– 15. května 1921 v Obecním domě v Karlíně v Praze

Kapitola druhá – Stranické začátky

Jsem straník, tedy jsem

Hlavní pole, ve kterém se Slánský pohyboval, byla strana – KSČ. Jednalo se o subjekt, jehož cílem nebylo v rámci pluralitní soutěže dobýt moc ve státě, ale fundamentálně změnit společenský systém, jakmile k tomu dostane příležitost, čímž se komunisté nijak netajili.[86] V tomto směru je stěžejním pramenem Leninovo dílo Stát a revoluce,[87] kde se mluví o nutnosti násilné revoluce, diktatuře proletariátu a vzniku nové společnosti. Diktatura měla být nezbytná, neboť střední a vyšší třídy budou nevyhnutelně podporovat kontrarevoluci.[88]

[86] Rákosník, J.: Strana profesionálních revolucionářů? Politická kultura meziválečné KSČ. In Historie – Otázky – Problémy, roč. 6, č. 1, 2014, s. 137 [online] [cit. dne 21. října 2017]. Dostupný z http://ucd.ff.cuni.cz/wp-content/uploads/2015/05/R–kosn–k.pdf.

[87] Lenin, V. I.: Stát a revoluce, Praha 2000, s. 131.

[88] Service, R.: Soudruzi: světové dějiny komunismu, Praha 2009, s. 64.

V případě KSČ lze mluvit o seskupení, které se vyvinulo ve stranu profesionálních revolucionářů. Šlo o lidi určitého mentálního typu, obětavé, houževnaté, bezvýhradně oddané proměnlivé taktické linii strany a zároveň bezohledné,[89] ale rovněž o lidi, které spojuje pocit, že se podílejí na velikém díle, poslání či boji za lepší budoucnost.[90] K tomu sám Slánský později poznamenal: „Bojujeme za velkou, svatou věc a nevzdáme se jí, třebaže cesta k vítězství je trnitá a vede přes oběti.“[91]

[89] Rákosník, J.: Strana profesionálních revolucionářů?… In Historie – Otázky – Problémy, roč. 6, č. 1, 2014, s. 140 [online] [cit. dne 21. října 2017]. Dostupný z http://ucd.ff.cuni.cz/wp-content/uploads/2015/05/R–kosn–k.pdf.

[90] Aron, R.: Opium intelektuálů, Praha 2001, s. 89; Getty, J. A.: Practicing Stalinism: Bolsheviks, boyars, and the persistence of tradition, New Haven: Yale, 2013, s. 46, 47.

[91] Nezničíte nás. Svornost, 30. července 1925, roč. III., č. 31, s. 1.

Být ve straně de facto znamenalo mít novou sociální identitu, která překračovala hranice třídy a národnosti. Rozhodnutí vstoupit do strany mnohdy nemuselo mít racionální základ, ale mohlo vycházet ze sympatií, smyslu pro povinnost, někdy to byla součást módní vlny apod. Na druhé straně nelze předpokládat, že by se i „dogmatický“ stranický funkcionář identifikoval pouze se stranou a jejími idejemi. Komunisté byli rodiči, čtenáři románů ze světa vyšších tříd a mohli mít přátele mezi opozicí,[92] respektive lidmi mimo stranu, se kterými se denně stýkali apod.

[92] Studer, B.: The transnational world of the Cominternians, Houndmills, Basingstoke, Hampshire 2015, s. 4, 20.

V tomto směru je nutné zmínit specifiku meziválečné KSČ oproti jiným prvorepublikovým stranám. Pro tehdejší stranický systém bylo typické, že jednotlivé národnosti měly své vlastní strany, tedy například existovala jak česká, tak německá sociálnědemokratická strana. Komunistická strana však pojala všechny národnosti. Zde se vycházelo z podmínek Kominterny – jeden stát, jedna strana.[93] Zejména zástupci německé menšiny měli významné zastoupení ve vedení strany, například zmíněný Pavel (Paul) Reiman.[94] U dějin KSČ je tak nutné vnímat i její německou složku.

[93] Rákosník, J.: Komunistická strana Československa v období první republiky. In Anev, P. – Bílý, M. (ed.): Biografický slovník vedoucích funkcionářů KSČ (1921–1989), Praha, 1. díl, s. 26–27, 39.

[94] Kovařík, D.: Nechtění soudruzi. Němečtí komunisté v poválečném Československu (1945–1946). In Kocian, J. – Pažout, J. – Rákosník, J. (eds.): Bolševismus, komunismus a radikální socialismus, 8. díl, Praha 2011, s. 83.

Členství ve straně také vedlo k tomu, že si straníci (mnohdy nevědomě – habitus) osvojovali skrze různé stranické rituály určité vzorce chování. Stranické rituály nebyly pouhým nástrojem, ale byly jedním ze základních prvků stranické kultury. Byly nedílnou součástí toho, čím straníci byli a kým se jako skupina stali.[95] S těmito rituály souvisí sebekritika,[96] která neznamenala pouhé přijetí stranické disciplíny a poslušnosti, ale získání patřičného kapitálu.[97]

[95] Getty, J. A.: Practicing Stalinism: Bolsheviks, boyars, and the persistence of tradition, New Haven 2013, s. 18, 20; Getty, J. A.: Samokritika Rituals in the Stalinist Central Committee, 1933–38, s. 56. In The Russian Review, roč. 58, č. 1 [online] [cit. dne 26. října 2017]. Dostupný z http://www.jstor.org/stable/2679705.

[96] Viz Service, R.: Self-criticism. In Pons, S. – Service, R. (ed.): A dictionary of 20th-century communism. Princeton, 2010, s. 705.

[97] Studer, B.: The transnational world of the Cominternians, Houndmills, Basingstoke, Hampshire 2015, s. 79, 94.

Otázka základní strategie strany byla formulována v Leninově díle Co dělat,[98] podle nějž je posvátným smyslem politiky ukazovat správnou cestu. Hlavní činitelé strany mají vést stranické buňky, tyto buňky mají vést dělnickou třídu a dělnická třída má vést ostatní nespojené vrstvy společnosti.[99]

[98] Lenin, V. I.: Co dělat? Palčivé otázky našeho hnutí, Praha 1949, 147 s.

[99] Srov. Service, R.: Lenin: životopis, Praha 2002, s. 135.

8. Vladimír Iljič Lenin

Toto chápání strany jako předvoje proletariátu vychází z nutnosti vyburcovat masy, jež sice chtějí lepší život, ale mají odpor k revoluci.[100] Jiné pojetí strany nabízí Raymond Aron. „Každý člověk, dokonce i bolševik, se může mýlit. Ale strana se jistým způsobem mýlit nemůže a nesmí, protože hlásá a uskutečňuje dějinnou pravdu.“ To předurčuje jeden ze základních principů fungování strany. Vždy když dojde k ideovému rozkolu, poražená frakce, pokud neprovede patřičnou sebekritiku, zrazuje posvátnou věc revoluce. „Kdo se oddělí od strany a od lidí ztělesňujících věc revoluce, přechází do druhého tábora a pracuje pro kontrarevoluci […] Kdo se odděluje od strany, byť jen slovy nebo činy, ale ne úmysly, dopouští se nejhoršího provinění.“[101] Řada komunistů tak neviděla mimo stranu svoji budoucnost, mnoho straníků po vyloučení usilovalo dostat se zpět.[102] Pokud bylo cílem dobytí moci revolucí, muselo ve straně hrát prim autoritativní řízení, de facto to byla bojová organizace.[103]

[100] Aron, R.: Opium intelektuálů, Praha 2001, s. 84.

[101] Tamtéž, s. 120–121, 136; Getty, J. A.: Practicing Stalinism: Bolsheviks, boyars, and the persistence of tradition, New Haven 2013, s. 40.

[102] Conquest, R.: Velký teror: nové zhodnocení, Praha 2012, s. 191.

[103] Rákosník, J.: Strana profesionálních revolucionářů?… In Historie – Otázky – Problémy, roč. 6, č. 1, 2014, s. 145 [online] [cit. dne 21. října 2017]. Dostupný z http://ucd.ff.cuni.cz/wp-content/uploads/2015/05/R–kosn–k.pdf.

Strategický cíl a konkrétní taktika nemusely v komunistickém hnutí znamenat totéž. Konečným cílem bylo vytvoření nové a lepší společnosti pomocí diktatury proletariátu, avšak „víra ve správnost strategického cíle (proletářská revoluce) ještě nutně neznamenala, že se všemi zákrutami taktické linie (např. doktrína třída proti třídě, sociálfašismus, sebeurčení až do odtržení apod.) se řadový komunista nutně ztotožnil.“ Komunista sice mohl mít pochybnosti o taktice, avšak konečný cíl nemohl zpochybnit nikdy, jinak by z podstaty věci přestal být skutečným komunistou.[104] Musel být tedy schopen při změně taktiky reinterpretovat stranické pokyny tak, aby nepřestal sledovat správnou linii strany, její revoluční cíl, což mnohdy vyžadovalo flexibilní myšlení.[105]

[104] Tamtéž, s. 141–143.

[105] Studer, B.: Stalinization: Balance Sheet of Complex Notion. In Laporte, N. – Morgan, K. – Worley, M. (eds.): Bolshevism, Stalinism and the Comintern: Perspectives on Stalinization, 1917–53, Houndmills, 2008, s. 53, převzato z Urban, D.: Srovnání volebních kampaní KSČ v letech 1925, 1929 a 1935, s. 62, Praha 2010, diplomová práce, Univerzita Karlova. Filozofická fakulta, vedoucí práce Luboš Velek.

Pole, v němž se straníci pohybovali, kladlo nároky i na jejich soukromý život, respektive soukromý život se stal součástí pole, neboť byl de facto podřízen potřebám strany. „Život členů komunistických stran v západních demokratických státech měl také hodně společného s životem členů tajných sekt. Členství bylo velmi nesnadné a náročné. Čas vyhrazený pro společenský život trávili straníci ve společnosti soudruhů. Své životní partnery potkávali komunisté ve straně, a když to kvůli menšímu počtu ženských členek nebylo možné, čekalo se od mužů, že své manželky získají pro členství ve straně, jak k tomu také obvykle docházelo.“[106]

[106] Brown, A.: Vzestup a pád komunismu, Brno 2011, s. 162., cit. dle Rákosník, J.: Strana profesionálních revolucionářů?… In Historie – Otázky – Problémy, roč. 6, č. 1, 2014, s. 143 [online] [cit. dne 21. října 2017]. Dostupný z http://ucd.ff.cuni.cz/wp-content/uploads/2015/05/R–kosn–k.pdf.

V případě meziválečné KSČ s sebou vstup do tohoto pole nesl mnohdy společenské stigma.[107] K tomu Slánský později sám uvedl: „Dělník, který se přihlásil ke komunistické straně, šel tam již s vědomím, že tato strana je dnes vyděděncem z kapitalistické společnosti a že bude muset přinášeti oběti pro své proletářské přesvědčení.“[108] Členství ve straně s sebou nejednou neslo reálné riziko represí ze strany mocenského aparátu státu, ohledně toho Slánský později poznamenal: „Ano, mohli bychom býti také hodnou státotvornou stranou, naši vůdčí soudruzi mohli by míti křesla, dostalo by se nám též sinekur a vládních žlabů, naši příslušníci nebyli by zavíráni, pronásledováni, vyhazováni z práce, nemuseli by trpěti a hladověti. Nemuselo by býti na nás ukazováno jako na nejnebezpečnější zločince, nehrozily by nám kriminály, nemuselo by býti námi opovrhováno a vmetáno nám označení velezrádců.“[109] Samozřejmě míru intenzity meziválečných represí nelze srovnávat s represemi během Protektorátu, a především s těmi, které sami komunisté rozpoutali v padesátých letech.

[107] Holubec, S.: Kultura každodennosti pražské KSČ v letech 1921–1938. In Kuděj. Časopis pro kulturní dějiny. roč. 2008, č. 1–2, s. 80–81.

[108] Nezničíte nás. Svornost, 30. července 1925, roč. III., č. 31, s. 1.

[109] Tamtéž, s. 1.

Pokud jsme si bytí v KSČ definovali jako pole, ve kterém se Slánský pohyboval, pak se sama KSČ pohybovala v jiném poli, které tvořily Kominterna, Informbyro, Moskva, a pochopitelně se v tomto poli musel pohybovat i Slánský. Řada komunistických prohlášení vychází z toho, že komunisté museli své jednání legitimizovat v očích Moskvy.[110] Avšak pro část představitelů KSČ bolševická verze socialismu souzněla s jejich představami o skutečné radikální verzi politiky, která jako jediná umožňuje revoluční překonání kapitalismu.[111]

[110] Rákosník, J.: Strana profesionálních revolucionářů?… In Historie – Otázky – Problémy, roč. 6, č. 1, 2014, s. 137–138, [online] [cit. dne 21. října 2017]. Dostupný z http://ucd.ff.cuni.cz/wp-content/uploads/2015/05/R–kosn–k.pdf.

[111] Sommer, V.: Doslov: KSČ a Kominterna. Náčrt vývoje nerovného partnerství. In McDermott, K. – Agnew, J.: Kominterna: dějiny mezinárodního komunismu za Leninovy a Stalinovy éry, Praha 2011, s. 236.

Kladné odkazy na Sovětský svaz či model státního zřízení, který představoval, měly racionální základ, komunisté nesledovali jenom cíl zalíbit se představitelům Moskvy. Odkazováním na sovětský model vytvářeli představu o sobě a svém politickém cíli, čímž také do jisté míry formovali svoji kolektivní identitu, která je odlišovala od ostatních politických seskupení. Odkazy na Sovětský svaz, ve kterém došlo z jejich pohledu k osvobození proletariátu, pomáhaly legitimizovat jejich politické cíle a v tomto kontextu rovněž plnily psychologickou funkci ve smyslu pobídky pro vstup do strany. Cíle, které komunisté s odkazem na Sovětský svaz (dále SSSR) proklamovali, tak v očích dělníků nebyly nerealistické, neboť již existovaly v SSSR.[112] K tomu sám Slánský později uvedl: „Sovětský svaz stojí dnes jako jediný svítící maják uprostřed moře reakce. Maják, dělníky a rolníky postavený, ukazující dnes cestu pokroku ve všech oblastech společenských forem i lidského vědění a kultury […] Každý pracující člověk, každý proletář, každý socialisticky myslící člověk si musí dnes uvědomit, že poměr jeho k Sovětskému svazu je výrazem i jeho přesvědčení.“[113]

[112] Studer, B.: The transnational world of the Cominternians, Houndmills, Basingstoke, Hampshire 2015, s. 12.

[113] Chraňme největší Leninovo dílo: Sovětský svaz. Dělnický deník, 22. ledna 1928, roč. XI., č. 18, s. 1.

Domácí komunisté ovšem Kominternu také zneužívali v rámci vnitrostranického boje. Představitelé jednotlivých frakcí se dovolávali autority Kominterny, když podávali stížnosti na své politické konkurenty.[114]

[114] Sommer, V.: Doslov: KSČ a Kominterna… In McDermott, K. – Agnew, J.: Kominterna: dějiny mezinárodního komunismu za Leninovy a Stalinovy éry, Praha 2011, s. 235.

Rudolf Slánský židovského původu

Název podkapitoly vychází ze znění obžaloby během procesu[115] a odkazuje na důležitý prvek, jenž měl vliv na Slánského strategii. Strana nabízela členství ve skupině a tím i společnou identitu, která člověku umožnila odpoutat se od původního místa ve společnosti.[116]

[115] Proces s vedením protistátního spikleneckého centra v čele s Rudolfem Slánským, Praha 1953, s. 44.

[116] Studer, B.: The transnational world of the Cominternians, Houndmills, Basingstoke, Hampshire 2015, s. 4.

Ohledně meziválečného antisemitismu, se kterým se Slánský musel potýkat a který mohl mít vliv v rámci jeho snah o uznání a mocenský vzestup ve straně, lze odkázat na tezi, která je výsledkem novějších studií.[117] Uveďme nejprve úryvek ze sociálnědemokratického periodika Duch času[118] na adresu Slánského. „Strana naše nepůjde nikdy k židovi Slánskému pro rozum“,[119] či jinde: „p. Slánský […] je čistokrevným Židem, který ještě před nějakým časem dobře se česky nevyjadřoval […] bývalé jméno p. Slánského nebude se mnoho lišiti od jmen jako např. Steinsilber, Šmecksilber a t. pod.“[120] Tyto citace de facto odkazují na jeden z významných prvků meziválečného antisemitismu, respektive přístupu k židovskému etniku – otázku ne/loajality židovského etnika vůči novému státu. Poukazování na (mnohdy domnělý) židovský původ představitelů KSČ mělo evokovat cizost a ve spojení s tím i nebezpečí tohoto hnutí pro nově vzniklý stát. Antisemitismus byl jedním z nástrojů konstrukce národní identity v opozici vůči „cizímu“ elementu – židům. V tomto směru stereotyp žida-bolševika nebyl jediný, objevoval se i typ žida-germanizátora apod.

[117] Strobach, V: Poetika českého nacionalismu a politika identity českých židů mezi národem, rasou a třídou (1876–1921), Praha 2011, disertační práce, Univerzita Karlova, Filozofická fakulta, vedoucí práce Michal Pullmann [online] [cit. dne 5. ledna 2016]. Dostupné z https://is.cuni.cz/webapps/zzp/.detail/102328.; Týž: Židé: národ, rasa, třída: sociální hnutí a „židovská otázka“ v českých zemích 1861–1921, Praha 2015; Frank, M. – Szabó, M.: Budování státu bez antisemitismu? Násilí, diskurz loajality a vznik Československa, Praha 2015. Všeobecně k meziválečnému antisemitismu v ČSR lze výběrově odkázat na Čapková, K.: Češi, Němci, Židé?: národní identita Židů v Čechách 1918 až 1938, Praha 2013; Soukupová, B. – Zahradníková, M.: Židovská menšina v Československu ve dvacátých letech, Praha 2003; Týž: Židovská menšina v Československu ve třicátých letech, Praha 2004; Rataj, J.: Český antisemitismus v proměnách let 1918–1945. In Tomaszewski, J. – Valenta, J.: Židé v české a polské občanské společnosti, Praha 1999, s. 45–64; Peroutková, M.: Židovské identity v Československu před 2. světovou válkou a po ní, Praha 2016, k problematickému vztahu Židů ke komunismu lze odkázat na Schatz, J.: The generations: the rise and fall of the Jewish communists of Poland, Berkeley, Los Angeles 1992.; Frankel, J. – Diner, D. (ed.): Dark times, dire decisions: Jews and Communism, Oxford 2004.

[118] Ohledně tohoto periodika kapitola č. 4.

[119] Rub a líc jednotné fronty komunisty hlásané. Duch času, 19. června 1926, roč. XXVIII., č. 144, s. 3.

[120] Děkujeme za upozornění. Duch času, 12. srpna 1926, roč. XXVIII., č. 188, s. 2.

Vzhledem k minimu pramenů subjektivní povahy existuje jen velmi málo střípků, ze kterých by bylo možné rekonstruovat, jak sám Slánský reflektoval svoji židovskou identitu a případné antisemitské kampaně. Slánského manželka Josefa ve svých vzpomínkách uvedla: „rodiče Židé, děti žíďata. Židi – to nejsou lidé. A nejen ti bohatí. Ale každý Žid mohl být beztrestně urážen, popliván slinou odporu a pokoření. Jak asi bylo Ďobkovi [tj. Slánskému] (tak tomu chlapci říkali doma, protože měl ,moře‘ pih), když na cestě do školy musel často uhýbat dobře mířeným kamenům, které po něm házeli jiné vesnické děti a přitom na něho pokřikovali nejhorší nadávky, z nichž ,prašivý Žide‘ byla ta ,nejjemnější‘.“[121]

[121] Archivní pozůstalost Josefy Slánské, kart. 7, inv. č. 23/b.

Dále můžeme odkázat na jeho spolužáka z plzeňského gymnázia Vondráčka, který uvedl, že ho Slánský v roce 1921 „vyhledal a přinesl mi podepsaný formulář o vystoupení z židovské církve s tím, abych jej v případě, že bude zatčen dal na poštu. Prohlásil, že až do té doby chce respektovat cítění ortodoxních rodičů, dojde-li však k zatčení, nemají tyto ohledy stejně už žádný význam a on před soudem chce vystupovat jako bezvěrec.“[122] Tuto skutečnost dokládají i zápisní katalogy Vysoké školy obchodní, podle nichž se Slánský v akademickém roce 1920–1921 zapsal jako „israelita“, avšak v dalších ročnících jako bez vyznání, stejně jako jeho bratr Josef.[123] Lze tedy soudit, že pro něj samotného židovská identita ztratila na významu. To podtrhují některé jeho texty, které se za použití antisemitských narážek snaží ukázat představitele velkokapitálu jako něco cizího a nepřátelského vůči českému proletariátu: „Národněsjednocení poslanci a senátoři sedí spolu s německými, židovskými a maďarskými karteláři ve správních radách zkartelovaných podniků“ [zvýrazněno J. Ch.].[124]

[122] ABS, f. MNB, arch. č. MNB-1, kart. 6, Z-vyš.1480–84, fol. 16.

[123] A ČVUT, f. VŠO–ČVUT, Zápisní katalog, zimní semestr 1920–21, posluchači řádní (noví), zápisní katalog zimní semestr 1921–1922.

[124] Voláme celý národ do boje. Rudé právo, 4. října 1936, č. 231, s. 4.

Slánského rozhodnutí vzdát se židovské identity neznamenalo, že přestal být ostatními vnímán jako člen této menšiny.[125] Patrné je to na zmíněných úryvcích z Ducha času, ale také to lze spatřit ve vzpomínce významného prvorepublikového komunisty Stanislava Budína[126] na rozhovor s policejním komisařem:

[125] Srov. Strobach, V.: „Rudá asimilace“ českých Židů. Doslov ke knize Beer, F.: – a tys na Němce střílel, dědo?: českoněmecký Žid mezi komunismem a nacismem, Praha 2008, s. 310.

[126] Stanislav Budín (23. března 1903 – 12. srpna 1979), vlastním jménem Benzion Bať. V roce 1923 přišel do ČSR, vystudoval zde ČVUT. V roce 1928 byl členem Komsomolu, v letech 1932–1934 pracovníkem ústř. agitpropu (agitačně propagační oddělení) KSČ, od srpna 1934 do konce roku 1935 byl šéfredaktorem Rudého práva, kde pomáhal prosazovat politiku spolupráce se soc. stranami. Po zavržení této politiky v Moskvě byl pasován do role obětního beránka a vyloučen z KSČ. V letech 1937–1939 redigoval Radiojournal, druhou světovou válku strávil v USA. Po roce 1945 se vrátil do ČSR, kde pracoval v různých novinách, od roku 1949 pracoval jako dokumentarista v archivu ČTK a v letech 1953–1966 ve výstřižkovém archivu Novinářského studijního ústavu. Helešic, F.: Komunističtí novináři 1921–1938. In Koutská, I. – Svátek F.: Politické elity v Československu 1918–1948, Praha 1994, s. 217.

„Kolik židů je v komunistické straně?

Nemám tušení. Myslím, že málo!

Málo? Tak já vám to řeknu. Sto dvacet procent! My to dobře víme. Vždyť ten váš předák Slánský, ten je také žid.“[127]

[127] Budín, S.: Jak to vlastně bylo, Praha 2007, s. 131.

Antisemitismus se nevyhnul ani KSČ či dalším komunistickým stranám po celou dobu jejich existence, v průběhu času se jeho míra zmenšovala či zvětšovala. V souvislosti se vzestupem nacionalistických stran došlo postupně v komunistickém hnutí ke snaze odstranit „židobolševismus“ z chápání komunismu v širší veřejnosti. Toto se v případě KSČ projevovalo v menší míře než v jiných komunistických stranách.[128] Slánský se sice vzdal židovské identity, ale těchto antisemitských nálad si musel být vědom a musel jim přizpůsobit svoji strategii.

[128] Strobach, V.: „Rudá asimilace“ českých Židů. Doslov ke knize Beer, F.: – a tys na Němce střílel, dědo?: českoněmecký Žid mezi komunismem a nacismem, Praha 2008, s. 332.

Vzhledem k absenci relevantních pramenů se můžeme pohybovat jen v rovině úvah. Přesto lze soudit, že Slánského mnohdy radikální vystupování pramenilo ze skutečnosti, že chtěl zastřít svůj židovský původ, chtěl se etablovat v rámci strany jako pravověrný komunista a ukázat, že není cizím elementem. Právě tato snaha měla vliv na expresivitu jeho vyjádření: „žádná dohoda mezi dělníky a kapitalisty, nechat hrozit a dopadat dělnickou pěst; chce-li pracující lid žít, musí kapitalismus zemřít.“[129]

[129] Tvrdá dělnická pěst. Rudé právo, 25. prosince 1924, roč. V., č. 301, s. 2; Hoši – na „vandr“! Rudé právo, 19. dubna 1931, roč. XII., č. 68, s. 1–2.

Názorové proudy

Pro pochopení činnosti Slánského ve dvacátých letech je nezbytné shrnutí názorových proudů, které se střetávaly v KSČ, i nastínění základních dějinných bodů v historii KSČ a mezinárodního dělnického hnutí. Cílem není hluboká analýza těchto myšlenkových střetů a dějinných okamžiků, ale snaha ukázat základní myšlenkový a dějinný rámec, ve kterém se Slánský musel pohybovat, a do kterého i později sám zasáhl.

Důležitým seskupením byla Marxistická levice, která vznikla[130] v roce 1919 v rámci tehdejší sociální demokracie pod vedením Bohumíra Šmerala.[131] Tento směr položil základy, ze kterých se začala v květnu 1921 rodit KSČ. Pro pochopení komunistické strany ve dvacátých letech je významné, že značná část členské základny a čelných funkcionářů sociální demokracie se podílela na vzniku KSČ. V rámci dosavadní literatury se objevuje shodný názor, hovořící o skutečnosti, že Bohumír Šmeral a lidé kolem něj zatížili stranu „sociáldemokratismem/sociálně demokratickými tradicemi“ či „oportunismem“, na čemž mnohdy stála kritika Šmerala/„šmeralismu“.[132]

[130] K detailním okolnostem vzniku marxistické levice viz Čada, V.: Vznik a vývoj marxistickej ľavice: (1917–1921), Bratislava 1980, 300 s.

[131] Bohumír Šmeral (25. října 1880 – 8. května 1941) byl doktor práv, v letech 1911–1917 byl jedním z čelných představitelů čs. soc. dem. strany dělnické. V roce 1911 byl zvolen poslancem říšské rady, od roku 1919 byl vedoucím představitelem levé opozice v sociální demokracii. Podílel se na založení KSČ, měl vedoucí funkce ve straně, do roku 1922 byl členem EKI a v letech 1927–1931 členem jejího předsednictva. V letech 1918–1920 byl členem revolučního Národního shromáždění, 1920–1929 byl poslancem, 1935–1938 senátorem čs. Parlamentu. Od listopadu 1938 žil v Moskvě, kde pracoval v orgánech KI a zahraničního vedení KSČ. Helešic, F.: Komunističtí novináři 1921–1938. In Koutská, I. – Svátek, F.: Politické elity v Československu 1918–1948, Praha 1994, s. 229.

[132] Galandauer, J.: Bohumír Šmeral: 1914–1941, Praha 1986, s. 392.

9. Bohumír Šmeral

Tato kritika vycházela z předpokladu, že se strana orientuje spíše na volební boj, spolupráci s ostatními představiteli dělnického hnutí, práci v parlamentu a snahy o reformy než na revoluci, a ve spojení s tím akceptuje „buržoazní“ zřízení.[133] Tímto způsobem byla strana vedena i po organizační stránce.[134] Pavel Reiman ve svých vzpomínkách popsal fungování strany takto: „na schůzích stranických organizací skoro nikdy nedošlo k vážnějším politickým diskusím. Referáty byly jen pasivně vyslechnuty, diskuse se soustředila na drobné organizační otázky, disciplinární případy, komunální politiku atd. Zásadu, že každý komunista má být aktivním pracovníkem strany, dosud nikdo neznal. Pro valnou část komunistů se činnost v hnutí omezila na účast na členských schůzích; mnozí byli dokonce jen papírovými členy […] Pojem ‚revolucionář z povolání‘ v tom smyslu, jak jej razil Lenin, tzn. – člověk, který celý život věnuje revoluční práci, byl u nás neznámý. Na placené funkcionáře se členové strany dívali většinou jako na úředníky, kteří mají povinnost vyřizovat určitou agendu.“[135]

[133] Kučera, B.: O významu tzv. „šmeralismu“ v době prvních bojů KSČ. In Sborník prací Filozofické fakulty brněnské univerzity. G, Řada sociálněvědná. 1959, roč. 8, č. G3, s. 77–78, 83.

[134] Rupnik, J.: Dějiny komunistické strany Československa, Praha 2002, s. 65.

[135] Reiman, P.: Ve dvacátých letech, Praha 1966, s. 138.

V rámci kritiky byli Šmeral a lidé kolem něj zařazováni mezi „historickou pravici“, pokud byli kritizováni zleva, nebo mezi „střed/centristy“, pokud byli pranýřováni zprava.

První významné seskupení, které se dostalo do střetu se Šmeralem, byli „ultraleví“, jejichž činnost souvisela především s událostmi roku 1922. Čelnými představiteli byli zejména Bohumil Jílek,[136] Václav Bolen,[137] Emanuel Vajtauer[138] aj., kteří měli ve straně významné postavení.[139] Analyzovat „ultralevé“ je velmi problematické, jejich čelní představitelé totiž patřili ke křídlu poraženému během krize strany ke konci dvacátých let (viz níže) a většina hodnotových soudů byla psána „vítězi“.[140]

[136] Bohumil Jílek (17. října 1892 – 3. srpna 1963) byl vyučený strojní zámečník, od roku 1921 působil ve vedoucích funkcích strany. Po V. sjezdu KSČ byl vyloučen z KSČ, od roku 1929 byl činný v agrární straně. Během okupace byl redaktorem deníku Venkov. Po únoru 1948 emigroval do Francie, od roku 1954 žil v USA, kde byl zaměstnán v sekretariátu Zemědělské unie (tzv. Zelená internacionála). Jílek Bohumil, Medailony vedoucích funkcionářů KSČ [online] [cit. dne 8. února. 2018]. Dostupný z http://old.ustrcr.cz/cs/bohumil-jilek.

[137] Václav Bolen (3. února 1887 – 17. prosince 1964) svoji politickou dráhu započal v odborovém hnutí sociální demokracie, od roku 1921 byl členem stranického vedení KSČ. Zabýval se především zemědělskou politikou. Po V. sjezdu KSČ byl vyloučen ze strany, stal se členem národně socialistické strany a působil v jejím tisku. Během druhé světové války byl členem ilegálního výkonného výboru nár. soc. strany, po válce byl členem jejího výkonného výboru. Byl poslancem Národního shromáždění, po únorovém převratu se stáhl z veřejného života. Václav Bolen, Medailony vedoucích funkcionářů KSČ [online] [cit. dne 8. února. 2018]. Dostupný z http://old.ustrcr.cz/cs/vaclav-bolen.

[138] Emanuel Vajtauer (23. prosince 1892 – ?) se v roce 1920 účastnil II. kongresu Kominterny, v roce 1921 vstoupil do KSČ. Do roku 1923 působil jako redaktor komunistických tiskovin, v letech 1923–1927 byl aktivní v USA, odkud byl pro komunistickou činnost vypovězen, Po návratu do ČSR byl šéfredaktorem Rudého večerníku. Po V. sjezdu odešel z KSČ a posléze byl činný v listech socialistických stran. Během okupace se projevil jako profašistický novinář, v květnu 1945 uprchl z ČSR, a v roce 1947 v nepřítomnosti byl odsouzen k trestu smrti. Helešic, F.: Komunističtí novináři 1921–1938. In Koutská, I. – Svátek, F.: Politické elity v Československu 1918–1948, Praha 1994, s. 232.

[139] Na slučovacím sjezdu byl Jílek zvolen generálním tajemníkem, a stejně tak jeho lidé měli silné pozice ve výkonném výboru. Viz Mencl, V.: Na cestě k jednotě, Praha 1964, s. 110–111.

[140] Podle méně „zatížené“ charakteristiky: „Sám Jílek, jak se alespoň jeví z různých dílčích postřehů a charakteristik a konečně i z vlastních článků a projevů, byl zřejmě člověk malého rozhledu a formátu, nepříliš vysokých teoretických schopností, spíš pečlivý a snaživý úředník než politik“. Viz Koudelková, J.: Rudý den a příčiny krize KSČ v r. 1928. Kandidátská disertační práce. Vysoká škola politická ÚV KSČ, s. d. et l., s. 80.

10. Bohumil Jílek

Pro pochopení „ultralevých“ je nezbytné zařadit tuto skupinu do širšího kontextu dějin dělnického hnutí. Po skončení první světové války revoluční nadšení ochablo a došlo ke stabilizaci poměrů. Ze strany představitelů státního aparátu byla snaha omezovat dělnické hnutí. V důsledku toho Komunistická internacionála (Kominterna/ KI) po svém III. kongresu (22. června – 12. července 1921) vyhlásila taktiku jednotné fronty, jejímž základním cílem bylo přizpůsobit komunistické hnutí novým podmínkám. Oficiálně se jednalo o proklamovanou tezi sjednocení dělnické třídy, taktiku společného postupu v každodenních bojích dělnictva bez ohledu na politické rozdíly.[141] Myšlenka jednotné fronty stála na přesvědčení, že obranné boje po boku řadových členů socialistických stran zpopularizují komunistické metody a rovněž obnaží pokrytectví „reformistických“[142] vůdců. Ve svých základních konceptech se politika jednotné fronty v oficiální praxi Kominterny udržela až do roku 1928.[143] Jednotná fronta se zároveň ve svých základech kryla s koncepty Šmeralovy politiky.[144]

[141] Tamtéž, s. 24.

[142] Ve smyslu odmítání revoluce a usilování o zlepšení společnosti pomocí drobných a dílčích reforem. Viz Příruční slovník k dějinám KSČ, svazek II., Praha 1964, s. 701.

[143] McDermott, K. – Agnew, J.: Kominterna: dějiny mezinárodního komunismu za Leninovy a Stalinovy éry, Praha 2011, s. 44.

[144] Srov. Skilling, H. Gordon: The Comintern and Czechoslovak Communism: 1921–1929, In American Slavic and East European Review, roč. 19, č. 2, 1960, s. 235 [online] [cit. dne 29. dubna 2013]. Dostupný z https://www.jstor.org/stable/3004193.

Podstatou přístupu „ultralevých“ bylo odmítání taktiky jednotné fronty, kterou považovali za zdržení na cestě k revoluci. Dle jejich mínění se mělo dále postupovat revolučně a radikálně bez ohledu na změněné podmínky. „Ultralevé“ tendence se však netýkají pouze Československa, ale i ostatních zemí.[145] Kritika tohoto směru v rámci komunistické historiografie vychází z jejich radikálnosti, která byla dána tím, že doufali v rychlé a snadné vítězství. Když se nedostavilo, ztratili trpělivost a začali napadat a kritizovat stávající vedení KSČ.[146]

[145] Galandauer, J.: Bohumír Šmeral: 1914–1941, Praha 1986, s. 350.

[146] Reiman, P.: Dějiny KSČ, Praha 1931, s. 126; Reiman, P. a kol.: Dějiny Komunistické strany Československa, Praha 1961, s. 186.

Celkově byl program „ultralevých“ shrnut Vajtauerem v časopise Komunista.[147] „Ultraleví“ prosazovali bojkot kapitalistických výrobků s cílem donutit stát, aby zestátnil velké podniky, zřídil družstva a rozděloval výrobky všem občanům.[148] Z těchto důvodů bývají postoje „ultralevých“ označovány jako anarchosyndikalistické,[149] neboť důraz je kladen na hospodářský boj.[150]

[147] Akční program KSČ. Komunista, týdenník Komunistické strany Československa, 20. října 1922, roč. IV., č. 42, s. 1–8.

[148] Návrh bojkotu zboží vycházel z reálného problému, kterým byla deflační politika tehdejšího ministra financí Rašína. Viz Suda, Z.: Zealots and Rebels: a history of the Communist Party of Czechoslovakia, Stanford 1980, s. 55.

[149] Takto byly označeny na IV. kongresu KI. Viz Mencl, V.: Politické boje KSČ a její vývoj v letech 1921–1924, Praha 1958, s. 43–44.

[150] Viz Příruční slovník k dějinám KSČ, svazek I., Praha 1964, s. 21.

Podle představ „ultralevých“ týkajících se organizace strany se KSČ neměla stát masovou stranou, ale měla být složena z malého jádra „čistých“ a „nekompromisních“ komunistů, kteří budou schopni pomocí radikálních hesel za sebou strhnout masy. Tím byli názorově v opozici vůči Šmeralovi, který chtěl masovou stranu,[151] ale lišili se tím i od ostatních levicových tendencí, které se objevily později.

[151] Klír, M.: Úloha B. Šmerala při vypracování strategicko-taktické orientace KSČ, I. část. In Příspěvky k dějinám KSČ, roč. IV., č. 5, 1964, s. 672.

Tečku za vystoupením „ultralevých“ udělal nakonec IV. Kongres Komunistické internacionály (5. listopad 1922 – 5. prosinec 1922), který přinutil představitele této skupiny ustoupit od jejich požadavků[152] a čelní představitelé „ultralevých“ byli zbaveni funkcí ve straně.[153] Na IV. kongresu byl završen posun „doprava“ k taktice jednotné fronty, který byl částečně spjat právě s Bohumírem Šmeralem.[154] „Pravicová“ verze taktiky jednotné fronty by mohla vést až k plné koalici se sociální demokracií/„reformisty“ (tj. dělnické vládě[155]), v níž se mělo jednat o spolupráci „shora“, tedy s vůdci ostatních levicových stran.

[152] Reiman, P. a kol.: Dějiny Komunistické strany Československa, Praha 1961, s. 191.

[153] Galandauer, J.: Bohumír Šmeral: 1914–1941, Praha 1986, s. 354.

[154] Tamtéž, s. 346–349.

[155] Dle dokumentů KI se mělo jednat o vládu, která by sice ještě nebyla diktaturou proletariátu, ale na druhé straně by nebyla buržoazně-sociálnědemokratickou vládní koalicí, která by zastírala nadvládu buržoazních stran. Dělnická vláda by ozbrojila proletariát, zavedla kontrolu nad výrobou apod. Srov. Steiner, J.: Boj KSČ na Ostravsku za jednotu dělnické třídy v letech 1924–1925. Kandidátská disertační práce, Praha 1966, s. 37. Tato práce se nachází v Centrálním depozitáři Národní knihovny v Hostivaři. (Publikováno Steiner, J.: Za jednotnou frontu proti kapitálu, Ostrava 1969).

11. Bohumír Šmeral (sedící čtvrtý zleva) spolu s francouzskými delegáty V. kongresu KI, na zemi třetí zleva delegát za Indočínu Ho Či Min

Problematice přílišného levicového radikalismu v komunistickém hnutí se věnoval Lenin v Dětské nemoci „levičáctví“ v komunismu, se kterou se zajisté Slánský musel seznámit. Lenin zde varoval před přílišným radikalismem: „ilegální formy boje je nezbytné spojovat s formami legálními […] umět vést nejen vlastní stranu, ale i […] přivést masy na novou pozici, která zajistí vítězství předvoje v revoluci, tento nejbližší úkol nelze splnit, nebude-li vymýceno levé doktrinářství […] všechny strany […] musí stůj co stůj uskutečnit heslo ,blíže k masám.‘“[156]

[156] Lenin, V. I. – Brázda, L. (ed.): Dětská nemoc „levičáctví“ v komunismu, Praha 1972, s. 51, 106, 141.

Důležitým mezníkem je taktéž V. kongres KI, který se konal 17. června – 18. července 1924 v Moskvě. Během něj nastal obrat „doleva“ a byly na něm vyhlášeny zásady bolševizace, které byly posléze modifikovány na V. rozšířeném plénu Exekutivy komunistické internacionály[157] (dále EKI), zasedajícím během března a dubna 1925.[158]

[157] Tj. řídící orgán Kominterny mezi dvěma kongresy. Viz Příruční slovník k dějinám KSČ, svazek I., Praha 1964, s. 186.

[158] McDermott, K. – Agnew, J.: Kominterna…, Praha 2011, s. 60.

Pro Slánského byl tento kongres prvotním zdrojem informací k bolševizaci. „Prvním znakem bolševizace je homogennost strany. Strana musí býti jednorodá po stránce ideologické a po stránce činnosti […] Druhým znakem je semknutost, jednotnost a soustředěnost strany […] Různé názory střetnou se v diskuzi, projdou ostřím kritiky, jejímž výsledkem musí být směrnice, stejně pro všechny závazné […] Bolševizace znamená tvrdou a vojensko-revoluční disciplínu […] Možnost takové disciplíny předpokládá jednorodost strany […] Otázka revoluční disciplíny zní: Agituješ každodenně? […] Pozoruješ nepřítele?“[159] Komunistická strana musela být masová se schopností manévrovat, neměla být tedy dogmatická a sektářská.[160] Dle tezí přijatých na V. kongresu znamenala bolševizace konečné ideologické vítězství marxismu-leninismu, jejž měl ovládat každý člen strany, měla proto vzniknout síť stranických škol. Bolševizace neměla znamenat pouhé mechanické přejímání metod sovětské komunistické strany,[161] naopak bylo nezbytné přizpůsobit se konkrétním podmínkám té které země.[162]

[159] Bolševizace komunistických stran. Rudé právo, 18. července 1924, roč. V, č. 168.

[160] Usnesení V. světového kongresu K.I. These o taktice. Rudé právo, 2. srpna 1924, roč. V, č. 181.

[161] Tehdy nesla název Komunistická strana Ruska (bolševiků). Viz Štěpánek, M. (ed.): Ilustrovaný encyklopedický slovník, (j-pri), sv. II, Praha, 1981, s. 180.

[162] Degras, J.: The Communist International 1919–1943: documents, 1923–1928, díl 2., (original London 1971), s. 122, 125–126.

Je nutné rozlišovat mezi myšlenkou bolševizace a tím, co se bolševizací v praxi nazývalo. Představené teze byly jen obecnými směrnicemi ke zlepšení práce komunistických stran či taktiky jednotné fronty. V letech, která následovala po V. kongresu, docházelo k vývoji těchto pojmů podle toho, jak se měnila politická linie.[163]

[163] Viz Hájek, M.: Jednotná fronta, Praha 1969, s. 102.

Celkově pojmem bolševizace můžeme označit vývoj směřující k sovětskému ovládnutí Kominterny a jejích sekcí, jednotlivých komunistických stran. Ten se měl projevit jak v ideologických, tak organizačních strukturách komunistických stran naprostým přijetím leninských zásad stranické jednoty a demokratického centralismu. Podstatou bolševizace byla i otázka vztahu komunistických stran k vedoucím orgánům KI a k sovětské straně. Smyslem bylo vybudovat „homogenní světovou bolševickou stranu prostoupenou myšlenkami leninismu“, což mělo za následek „likvidaci“ pozůstatků „sociáldemokratismu“. Jednalo se o konglomerát marxisticko-leninské ideologie a praktických politických zájmů.[164]

[164] McDermott, K. – Agnew, J.: Kominterna…, Praha 2011, s. 58, 61.

S úkolem bolševizace byla spjata i přeměna organizační struktury komunistických stran na základě závodních buněk.[165] Hlavní myšlenkou byla „proletarizace“ komunistických stran a zesílení jejich vlivu na pracující v místech jejich zaměstnání.[166] Pro mnohé starší straníky to znamenalo radikální změnu v zažité praxi fungování strany, ne každý stranický funkcionář byl ochoten přestat se stylem práce, který znal a ovládal.[167] Změna struktury znamenala i celkovou centralizaci a utužení stranické disciplíny.[168]

[165] Šíma, O.: Počátky bolševisace KSČ a boj proti pravicovému oportunismu v letech 1924–1925, Praha 1983, Disertační práce. Vysoká škola politická ÚV KSČ. Školitel RSDr. Jan Staněk, CSc., s. 59.

[166] McDermott, K. – Agnew, J.: Kominterna…, Praha 2011, s. 80.

[167] Galandauer, J.: Bohumír Šmeral: 1914–1941, Praha 1986, s. 381.

[168] McDermott, K. – Agnew, J.: Kominterna…, Praha 2011, s. 34–35, 61.

Dogmatický postoj k sociální demokracii a celkové levicové tendence, které nabraly intenzitu na zmíněném V. kongresu KI, jsou spjaté s Grigorijem Jevsejevičem Zinověvem, předsedou Kominterny v letech 1919–1926.[169] Jednotná fronta byla především propagandou, metodou vůči vedoucím představitelům sociální demokracie, byl to strategický manévr, který měl odhalit „reformistické vůdce“.[170] V tomto smyslu bývá Zinověv zařazován mezi představitele levicových tendencí v rámci KI.[171] Vzhledem k postavení Zinověva v Kominterně lze soudit, že řada „levicových“ tezí, prohlášení či radikálních hesel, které se objevily v KSČ v době V. kongresu, byla řečena jen proto, aby je „slyšel“ Zinověv.[172] Právě Zinověv v rámci obratu „doleva“ postavil sociální demokracii na roveň fašismu („sociálfašismus“). Hlavními nepřáteli se podle něj stali vůdci sociální demokracie a komunista, který by se přikláněl ke spolupráci s nimi (jednotná fronta „shora“), by nebyl bolševikem.[173]

[169] Tamtéž, s. 305.

[170] Suchopár, V.: Komunistická internacionála proti fašismu v letech 1921–1935, Praha 1964, s. 94.

[171] Koudelková, J.: Rudý den …, Vysoká škola politická ÚV KSČ, s. d. et l. s. 39.

[172] Srov. Steiner, J.: Třídní boje na Ostravsku 1921–1925, s. 73. NA, Ústav marxismu-leninismu ÚV KSČ, Praha (ÚML), kart. 8, nezpracovaný fond.

[173] McDermott, K. – Agnew, J.: Kominterna…, Praha 2011, s. 65.

12. Zinověv (třetí zleva v první řadě) vedla Šmerala v roce 1921

Zinověv byl po smrti Lenina členem triumvirátu Zinověv–Kameněv–Stalin, jenž se střetl v boji o moc s Lvem Davidovičem Trockým.[174] Trocký byl v té době zařazován k „pravicové“ opozici, respektive byl spojován v rámci mocenského boje uvnitř sovětské komunistické strany s některými nezdary komunistického hnutí. Ty byly údajně způsobeny přílišnou pravicovou orientací (jednotná fronta „shora“ apod.), bolševizace šla ruku v ruce s bojem proti „trockismu“.[175] Je podstatné zmínit, že podle V. kongresu KI se v KSČ projevovaly obdobné pravicové tendence, které měly za následek výše uvedené neúspěchy. Stejně tak vedoucí představitelé KSČ (Šmeral, Kreibich[176]), kteří na V. kongresu hájili svou dřívější linii (např. širší pojetí dělnické vlády), byli za své názory řazeni k oportunistům a pravicovému nebezpečí, tedy k Trockého linii.[177] Trocký byl následně poražen.

[174] K Trockému a k „trockismu“ Service, R.: Trotsky, Leon; Thatcher, I. D.: Trotskyism. In Pons, S. – Service, R. (ed.): A dictionary of 20th-century communism. Princeton, 2010, s. 813–820.

[175] McDermott, K. – Agnew, J.: Kominterna…, Praha 2011, s. 60–61. Pro lepší pochopení pojmu „trockismus“ lze odkázat na Seydewitz, M.: Stalin nebo Trocký: SSSR a trockismus, studie ze současných dějin, Praha 1938.

[176] Karel (Karl) Kreibich (14. prosince 1883 – 2. srpna 1966) pocházel z německé dělnické rodiny, byl členem Německé sociálně demokratické strany Rakouska. Od roku 1921 působil ve vedoucích funkcích v KSČ, byl též poslancem za Národní shromáždění a členem EKI. Od druhé poloviny 20. let ztratil mocenské postavení v KSČ, od roku 1927 působil v Moskvě v Kominterně. Do ČSR se vrátil v roce 1933, kdy začal působit v německojazyčných komunistických periodikách. V letech 1935–1938 byl senátorem za KSČ, druhou světovou válku strávil ve Velké Británii. Po roce 1945 se věnoval zejména publicistice, v letech 1950–1952 byl velvyslancem v SSSR. Karel Kreibich, Medailony vedoucích funkcionářů KSČ [online] [cit. dne 8. února. 2018]. Dostupný z http://old.ustrcr.cz/cs/karel-kreibich.

[177] Koudelková, J.: Rudý den …, Vysoká škola politická ÚV KSČ, s. d. et l., s. 36, 40–41.

13. Lev Davidovič Trocký

Na kongresu zazněly Zinověvovy teze, které směřovaly do řad KSČ, přesněji jejího tehdejšího vedení. „Strana nesmí ignorovati nových mladých vrstev proletariátu, které přinášejí do jejích řad proud svěžího bojovného ducha […] Jen synthetickým sloučením dvou generací a jejich organickým splynutím v rámci organizace je myslitelné a možné vytvoření bojovného kádru a pevného bolševického vedení“[178] nebo také „Mám dojem, že se v české straně nedostává […] revolučního vedení […] Do výkonného výboru musí přijíti čerstvé proletářské síly.“[179]

[178] Usnesení širší exekutivy Komunistické internacionály o československé otázce. In Král, V.: Cesta k leninismu, Praha 1971, s. 211.

[179] Ze zahajovací řeči soudr. Zinověva. In Komunistická strana Československa na V. světovém sjezdu komunistické internacionály, Praha 1924, s. 21, 22.

Došlo také k posunu chápání dělnické vlády, tento pojem se stal pouze synonymem k diktatuře proletariátu, každý jiný výklad byl označen za oportunistický. Samotné heslo se sice užívalo dál, ale se změněným obsahem.[180] To bylo také v částečném rozporu s postoji, které ve věci jednotné fronty a dělnické vlády v českých zemích nejvíce zastával Šmeral, což poskytlo argumenty jeho kritikům.[181]

[180] Koudelková, J.: Rudý den …, Vysoká škola politická ÚV KSČ, s. d. et l., s. 36–37.

[181] Galandauer, J.: Bohumír Šmeral: 1914–1941, Praha 1986, s. 372.

V rámci ideových střetů v KSČ byly důležitým uskupením organizace mladých levicově smýšlejících lidí. V rámci strany se jednalo o radikálnější/revolučnější proud. Mladí lidé byli především organizováni v Komunistickém svazu mládeže (KSM/Komsomol), Marxistickém sdružení mladých akademiků, roli hrála také Komunistická studentská frakce (Kostufra). Právě v rámci organizačních struktur těchto seskupení působil Slánský, mnohdy se z těchto sdružení rekrutovali příslušníci „nové levice“, další názorové platformy v KSČ.

Vznik „nové levice“ lze datovat do poloviny roku 1923. Problémem pro analýzu této platformy je, že se nejednalo o jednotný názorový proud s jednotnými cíli a postupy.[182] Příslušníci „nové levice“ stáli na straně vítězů, proto se řada analýz hnutí nese v „adoračním“ duchu.

[182] V literatuře se objevuje rozlišování mezi levicí skutečnou a konjunkturální. Mezi konjunkturální levici jsou zařazováni lidé, kteří se připojili ke kritice vedení, ač za jeho činnost mnohdy měli odpovědnost, a až poté, co tato kritika slibovala šanci na úspěch. Viz Galandauer, J.: Bohumír Šmeral: 1914–1941, Praha 1986, s. 375.

Pro pochopení „nové levice“ postačí, že hlavní útoky směřovaly vůči Šmeralovi/„šmeralismu“, respektive idejím a konceptům, které dle „nové levice“ Šmeral ztělesňoval, a především že tato platforma zastávala postup stanovený na V. kongresu Komunistické internacionály.[183] Tyto postoje „nové levice“ se projevily nejvíce ve vnitrostranické diskuzi zahájené v rámci KSČ v srpnu 1924 po V. kongresu, která se stala důležitou součástí přípravy na II. sjezd strany, anebo později, zejména ohledně kritiky Šmerala, v podobě brožury Leninismus nebo?[184] (myšlen šmeralismus)[185] z roku 1925. Pojmem „nová levice“ je primárně myšleno seskupení lidí, které se zformovalo kolem Klementa Gottwalda a v němž hrál podstatnou roli Rudolf Slánský. Po II. sjezdu KSČ konaném 31. října – 4. listopadu 1924 se podařilo příslušníkům „nové levice“ získat ve vedení strany většinu.[186]

[183] Tamtéž, s. 375.

[184] Leninismus nebo?, Praha b.r.

[185] Rupnik, J.: Dějiny komunistické strany Československa, Praha 2002, s. 74–75.

[186] Galandauer, J.: Bohumír Šmeral: 1914–1941, Praha 1986, s. 385.

14. Klement Gottwald (stojící třetí zprava) na VI. sjezdu mládeže v roce 1928

Při pokusu o vykreslení rozdílu mezi „ultralevými“ a „novou levicí“ je nutné se na obě ideová seskupení dívat v prvé řadě pohledem konkrétní dějinné situace. „Ultraleví“ byli reakcí na utlumenou revoluční vlnu, se kterou se nechtěli smířit, a stejně tak na tehdejší ekonomickou situaci Československa. „Novou levici“ je třeba chápat v kontextu V. kongresu KI, ale také s ohledem na mladý věk většiny jejích příslušníků. Rozdíly jsou také v jejich chápání organizace strany: „nová levice“ chtěla přeorganizovat KSČ dle linie V. kongresu KI, kdežto „ultraleví“ svým anarchosyndikalismem de facto odmítali pevnou stranickou kázeň.[187] Jelikož „ultraleví“ chtěli revoluci hned, nepotřebovali dbát na ideovou výchovu řadových straníků.

[187] Reiman, P.: Dějiny KSČ, Praha 1931, s. 127.

Na druhou stranu je ale zřejmé, že obě frakce měly řadu styčných bodů. „Ultraleví“ zpočátku kooperovali s Marxistickým sdružením, ze kterého se rekrutovala řada příslušníků „nové levice“. K rozchodu obou skupin došlo až po uveřejnění zmíněného Vajtauerova programu v časopise Komunista.[188] Během diskuze k II. sjezdu došlo částečně k „rehabilitaci“ Jílka a jeho skupiny konstatováním, že sice postupovali netakticky, ale podle V. kongresu KI byly jejich motivace a požadavky správné. „Ultraleví“ byli také někdy vydáváni za předchůdce „nové levice“.[189]

[188] Tamtéž, s. 127–128.

[189] Viz Koudelková, J.: Rudý den …, Vysoká škola politická ÚV KSČ, s. d. et l., s. 48.

Kromě „ultralevých“ a „nové levice“ se od roku 1923 v rámci KSČ začaly objevovat i pravicové tendence.[190] Nejvýraznější osobností „pravého“ směru v tomto období byl Josef Bubník,[191] jehož vystoupení je spjato s rokem 1925. Jeho programem bylo přizpůsobit taktiku KSČ reálným poměrům, těžiště strany mělo být v parlamentu, nechtěl přestavbu strany na závodní buňky,[192] varoval i před vměšováním Kominterny.[193] Jeho postup byl také dán reakcí na V. kongres Kominterny.[194]

[190] Mencl, V.: Politické boje KSČ a její vývoj v letech 1921–1924, Praha 1958, s. 67.

[191] Josef Bubník (14. května 1879 – 4. července 1957) byl od studentských let aktivní v soc. dem. straně, od roku 1921 byl členem KSČ. V letech 1921–1925 byl sekretářem pražského kraje KSČ a poslancem Národního shromáždění. Po vyloučení z KSČ se pokusil organizovat opoziční stranu, která však propadla ve volbách. Tomeš, J. a kol.: Český biografický slovník XX. století, 1. sv., Praha 1999, s. 153.

[192] Nechvátal, M.: 15. 5. 1921 – založení KSČ: ve službách Kominterny, Praha 2002, s. 55.

[193] Rupnik, J.: Dějiny komunistické strany Československa, Praha 2002, s. 70.

[194] Nechvátal, M.: 15. 5. 1921 – založení KSČ: ve službách Kominterny, Praha 2002, s. 55.

V podstatě se tento směr blížil „sociálnědemokratickým tradicím“, za které byl kritizován Šmeral, který byl označován za příslušníka „historické pravice“ a „centristu“, neboť měl „smířlivý“ postoj k pravici. Rozdíl je v tom, že Šmeral se nakonec přizpůsobil linii Kominterny, kdežto pravicová opozice neodmítala roztržku. Bubník a řada jeho stoupenců byli pro své aktivity vyloučeni ze strany, což v KSČ vyvolalo krizi, která byla vyřešena zásahem Kominterny. Bubník po svém vyloučení založil Nezávislou komunistickou stranu, která v následném politickém boji naprosto propadla a posléze se včlenila do sociální demokracie.[195]

[195] Rupnik, J.: Dějiny komunistické strany Československa, Praha 2002, s. 65, 70.

15. Josef Bubník

Na zásah Kominterny do bubníkovské krize měly vliv události V. pléna EKI z jara roku 1925. Na něm byla vytvořena československá komise, jejímiž členy byli mimo jiné Stalin a Zinověv. Komise konstatovala, že hlavním důvodem krize je pravicové nebezpečí, a postup levice byl víceméně schválen jako správný. Dle instrukcí V. pléna byl vytvořen stranický blok mezi středem a levicí. V souvislosti s bubníkovskou krizí došlo k odstranění některých příslušníků levice z vedení strany. Byli nahrazeni příslušníky Jílkovy skupiny, neboť ti se v krizi přidali na stranu levice v boji proti pravým.[196]

[196] Koudelková, J.: Rudý den …, Vysoká škola politická ÚV KSČ, s. d. et l., s. 63.

16. Josif V. Stalin

Pokud bychom se měli pokusit o stručné shrnutí, tak po celou dobu je možné sledovat emancipaci od „sociálnědemokratického dědictví“ jak po ideové, tak po organizační stránce. Tato emancipace je mnohdy spjata s „bojem“ proti Bohumíru Šmeralovi, ne vždy zcela oprávněně. Konflikt mezi názorovými proudy je však třeba vnímat v kontextu celého dělnického hnutí, do kterého pozvolna zasahovala politika Sovětského svazu.

První politické kroky

Pro Slánského politickou dráhu byl milníkem příchod do Prahy. Zpočátku sem přišel kvůli studiu na Vysoké škole obchodní. V Praze se sblížil se svými vrstevníky Václavem Kopeckým, Janem Švermou, Marií Švábovou (Švermovou) a dalšími a začal působit ve studentských organizacích.

Asi nejvýznamnější mládežnickou organizací, do které se Slánský zapojil, bylo Mezinárodní sdružení marxistických akademiků (známé taktéž jako Marxistické sdružení). Slánský se účastnil zakládající schůze v roce 1919. Podle vzpomínek na tuto schůzi „Slánský dělal dojem chladného, pyšného člověka a zdálo se, že nějakým způsobem převyšuje všechny ostatní, ačkoliv tehdy vůbec nezaujímal nějaké významné postavení. Debatoval velmi seriózně.“[197] Policejní zprávy uvádějí, že Slánský získal ve vedení Marxistického sdružení funkci jednatele.[198] Zápisy z těchto debat se bohužel nedochovaly.[199] K dispozici však je policejní zpráva o schůzi Marxistického sdružení pořádané 14. března 1923 k 40. výročí smrti Karla Marxe, podle které Slánský pronesl příspěvek O marxismu a národohospodářství. Bohužel není zřejmé, zda byl jeho autorem Rudolf Slánský, nebo jeho starší bratr Josef,[200] jenž byl také členem.

[197] Vzpomínky na založení Marxistického sdružení dle vyprávění Käthe Beckmannové-Fischerové, cit. dle Holá, V. – Vyskočová, R. (eds.): Zápasy KSČ očima pamětníků, Praha 1971, s. 64, 69.

[198] NA, f. Policejní prezidium (PP), kart. 345, sign. P 73/30/V, manipulační období 1921–1932.

[199] Viz Holá, V. – Menclová, J. – Zumanová, B. (eds.): 1921: vzpomínky na vznik KSČ, Praha 1962, s. 73.

[200] NA, f. Presidium ministerstva vnitra (PMV), sign. 225-170-8, fol. 72.

17. Václav Kopecký

18. Jan Šverma

19. Marie Švábová (Švermová)

Slánský patřil také k zakladatelům Komunistického svazu mládeže, který vznikl v únoru 1921.[201] V této organizaci zastával několik funkcí, byl předsedou buňky v Košířích[202] a v roli učitele se účastnil škol komunistické mládeže.[203] O jeho významu v organizaci svědčí, že mu byl při několika větších akcích Komsomolu přidělen policejní dozor.[204] Podle policejní zprávy z roku 1924 se Slánský dostává do konfliktu s policií, která se snažila jednu ze schůzí mládežnické organizace rozpustit. Slánský měl uvést, „že jest to omezování osobní svobody a že jim policajt nemůže rozkazovat co smějí a co ne.“[205]

[201] NA, A ÚV KSČ, f. 100/50, sv. 1, a. j. 2, fol. 4.

[202] NA, f. PMV, sign. 225-90-2, fol. 31.

[203] NA, f. PP, kart. 329, sign. P 73/30, manipulační období 1921–1932.

[204] NA, f. PP, kart. 340, sign. P 73/30/I, manipulační období 1921–1932.

[205] NA, f. PMV, sign. 225-101-15, fol. 27; NA, f. PP, kart 340, sig. P 73/30/I, manipulační období 1921–1932.

Další důležitou organizací, v níž Slánský participoval, byla Komunistická studentská frakce, která měla fungovat jako sdružení komunisticky smýšlejících studentů na každé vysoké škole a usměrnit politickou práci komunistů mezi studenty.[206] Dle dostupných policejních materiálů Slánský vedl resort „Protivné hnutí“[207] (čímž byla patrně myšlena hnutí, jež byla v opozici vůči komunistickým myšlenkám) a účastnil se její první valné hromady dne 15. února 1922.[208] Stejně tak ho policejní zprávy řadí mezi důležité členy Kostufry,[209] avšak dle vzpomínek Pavla Reimana byla Slánského činnost v Kostufře minimální.[210] Sám Slánský své členství v této organizaci při policejním výslechu popřel.[211]

[206] Reiman, P.: Ve dvacátých letech, Praha 1966, s. 52.

[207] NA, f. PMV, sign. 225-99-22, fol. 96.

[208] NA, f. PMV, sign. 225-93-13, fol. 66.

[209] NA, f. PP, kart. 345, sign. P 73/30/V, manipulační období 1921–1932.

[210] Reiman, P.: Ve dvacátých letech, Praha 1966, s. 89.

[211] ABS, f. MNB, arch. č. MNB-1, kart. 1, B-4-V-19440, podsvazek 3, fol. 8–9; NA, f. PMV, sign. 225-561-1, fol. 80–81.

20. Pavel Reiman byl důležitou osobností německé části KSČ

V počátcích své politické dráhy se Slánský dostal do střetu se zákonem, například kvůli své účasti při manifestačním průvodu Prahou pořádaném dne 5. října 1924. V hlášení zasahujícího policisty bylo uvedeno: „pozoroval jsem mezi účastníky mladíka nápadného zevnějšku který vynikal mezi ostatními tím, že podněcoval své společníky k výkřikům. Mimo jiné volal […] ‚Hanba policii, pryč s koalicí, pryč se Švehlou‘.“[212]

[212] ABS, f. MNB, arch. č. MNB-1, kart. 1, B-4-V-19440, podsvazek 3, fol. 50.; Antonín Švehla (15. dubna 1873 – 12. prosince 1933), český, poté československý agrární politik, ministerský předseda. Churaň, M. a kol.: Kdo byl kdo v našich dějinách ve 20. století. 2. díl, N–Ž, Praha 1998, s. 209.

Na demonstraci pořádané v Praze dne 27. srpna 1924 přednesl Slánský také projev. „Tento stát nemůže od nás ničeho očekávati, vyučil nás jenom v boji a násilí. Jsme proti válce kapitalistické na potlačení dělníků. Neznáme lásku k vlasti, k národu, známe jen lásku k utlačovaným a chudým. Použijeme zbraně proti bohatým utlačovatelům. Dejte nám zbraně a my budeme věděti, proti komu jich použijeme. Nechť přijde nová válka, my se připravujme. Hlavním kádrem vojska jest dělnická třída. Jsme připraveni, tak jak byl Lenin ve světové válce. Proměníme válku kapitalistickou ve válku občanskou.“[213] Za něj bylo se Slánským zahájeno trestní řízení. U soudu se posléze hájil, že jeho problematické výroky byly špatně zaznamenány či pochopeny a ve skutečnosti se vztahovaly na situaci v Německu, nebo že pouze uváděl přímé citáty z Liebknechta[214] či Lenina. Na závěr soudu Slánský uvedl, že „Výroky svými nechtěl jsem nikterak docíliti, aby posluchačstvo bylo podněcováno proti Československé republice, zejména proti její demokraticko republikánské ústavní formě.“[215] Slánský byl odsouzen na dva měsíce vězení.[216]

[213] NA, f. PMV, sign. 225-426-8, fol. 45; NA, A ÚV KSČ, f. Rudolf Slánský, nezpracovaná část fondu, soudní spis TK IX 8374/24.

[214] Karl Liebknecht (13. srpna 1871 – 15. ledna 1919), představitel mezinárodního a německého dělnického hnutí, spoluzakladatel německé komunistické strany. Malá československá encyklopedie. 3. sv., I–L, Praha 1986, s. 806.

[215] ABS, f. MNB, arch. č. MNB-1, kart. 1, B-4-V-19440, podsvazek 3, fol. 11–12.; NA, A ÚV KSČ, f. Rudolf Slánský, nezpracovaná část fondu, soudní spis TK IX 8374/24.

[216] NA, A ÚV KSČ, f. Rudolf Slánský, nezpracovaná část fondu, soudní spis TK IV 8374/24.

21. Slánský na začátku své politické dráhy

Slánský zasáhl také do názorových a mocenských střetů v první polovině dvacátých let. V rámci příspěvků v časopise Komunismus, konkrétně se jednalo o články Závody, záv. rady a jednotná fronta a K taktice jednotné fronty a dělnické vlády,[217] uvedl mimo jiné: „Je nutno, neměla-li myšlenka jednotné fronty zůstati pouhým heslem, obrátiti se jinam. Je nutno jíti s ní do závodů […] Největší překážkou uskutečnění jednotné fronty […] bylo, že se nám do posledních měsíců nepodařilo vniknouti úplně mezi onu velkou masu neorganisovaných a indiferentních, podléhajících – z největší části jen automaticky – vlivu sociálpatriotických stran“[218] a nebo také „Ovládnutí závodních rad znamená pak nejen dostati svoje zástupce do závodní rady, ale dostati závodní dělnictvo do sféry vlivu těchto komunistických zástupců […] Z toho vyplývá, že je nutno dělníku ukázati v konkrétních formách, jaké je zde východisko z tohoto jeho tíživého stavu […] a ukázati mu cestu, vedoucí k zlepšení jeho postavení.“[219] V názorech na jednotnou frontu vycházel ze spolupráce „zdola“. Jeho hlavním cílem bylo působit na dělníky, ukázat jim správnou cestu, vzdělat je. Prostředkem ukázání správného směru měly být závodní rady. Tím Slánský jasně vycházel ze stanovisek V. kongresu KI.

[217] Příspěvky byly publikovány pod pseudonymem Ruda S., viz Helešic, F.: Pseudonymy, šifry a značky redaktorů a spolupracovníků ústředního tisku KSČ v letech 1920–1938. In Revue dějin socialismu, ročník VIII, č. 2, 1968, s. 222.

[218] Závody, záv. rady a jednotná fronta. Komunismus, 28. listopadu 1923, roč. II., č. 21, s. 474–475.

[219] K taktice jednotné fronty a dělnické vlády. Komunismus, 1. června 1923, roč. II., č. 9, s. 205–207.

Slánský zasáhl také do diskuze před II. sjezdem KSČ. Jeho článek v Rudém právu je výrazným útokem na Šmerala a jeho koncepce a lze jej ve svém kontextu zařadit do politiky „nové levice“. Bylo podle něj „nutno přehlédnouti, zkoumati a říci, zda skutečně vývoj šel směrem k bolševické straně či ne. A my odpovídáme záporně a klademe hlavní vinu na vůdčí soudruhy, na ty, kteří měli vésti stranu, určovati směr […] Centristické a oportunistické sklony v KSČ objevily se okamžitě při tvoření strany u soudr. Šmerala […] Celý systém musí býti změněn a strana v celé své činnosti proniknuta revolučním duchem.“

Změnu KSČ si Slánský představoval následovně: „Komunistická strana má vykonávati vliv na ostatní masy a nemůže je všechny organisovati ve svých řadách. Snaží se ovšem, aby těchto nejlepších a nejuvědomělejších bylo v ní organizováno co nejvíce [… komunistická strana] nemá se masám přizpůsobovati, ale veškerou silou všemi prostředky působiti na masy a snažiti se přiblížiti je k sobě, vyvésti je z jejich pasivity. […] masu musíme v její většině, ba v jejím celku získati, ale získati pro revoluční boj. Ne pro matrikové členství, ne pro volební urny, ne jako prostředek k dosažení parlamentních úspěchů […] Vykládá-li si dělnickou vládu některý bolševicky založený soudruh nesprávně, je to u něho jen úchylka, kterou možno okamžitě napraviti změnou názoru. Ale jinak je u soudr. Šmerala nebo jiných oportunisticky založených soudruhů, kteří vytvoří z takovéhoto výkladu dělnické vlády celou teorii a základnu, s níž pak určují celou taktiku strany: získání velkého počtu voličů, budování velké strany nikoliv pro revoluční boj, ale pro mocenský význam v měšťáckém parlamentu.“[220]

[220] Dnešní diskuze – boj o změnu oportunistického charakteru strany v bolševický. Rudé právo, 30. října 1924, roč. V., č. 255, s. 2–3.

22. Na Slánského později reagoval ve svém příspěvku na II. sjezdu KSČ Antonín Zápotocký: „My celým svým založením stojíme od počátku proti takovémuto výkladu, který právě v posledních diskusních článcích včera v Rudém právu opět postavili soudruzi Haken a Slánský. Úkolem vedení komunistické strany není vybrat z masové strany jenom čisté jádro a domnívat se, že toto bude mít tolik vlivu, aby ovlivňovalo široké masy indiferentního dělnictva i dělnictva ve vleku sociálních patriotů se nalézajícího.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rudolf Slánský.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.