Partnerské přešlapy

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Klára Sýkorová

Partnerské přešlapy – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

PARTNERSKÉ PŘEŠLAPY

Praha, 2022

Copyright © Klára Sýkorová, 2022

Ilustrace © Natálie Fraitagová, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-7650-534-6

ISBN e-knihy 978-80-7650-804-0 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7650-805-7 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7650-803-3 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Partnerské přešlapy

Šílené

historky

ze života

Klára Sýkorová

Poděkování

Tato kniha vznikla pomocí crowdfundingové kampaně, a proto je na místě poděkovat všem, kteří přispěli k tomu, aby mohla být vydána. Konkrétně bych velmi ráda poděkovala e-shopu Metrpiva.cz a jeho majiteli Filipu Helanovi a také e-shopu Zelené zdraví a Michalu Švárovi. Jmenovitě bych rovněž ráda poděkovala Vladimíru Leškovi, Šimonu Leškovi a Marii Texlerové. Bez vás všech bych to nedala. Fakt!

1

PŘEŠLAP PRVNÍ

Jak jsme stanovali

Všechny naše společné výlety začínají u piva. Většinou pátého. A ani tento nebyl výjimkou. „Pojedeme pod stan,“ řekli jsme si. „Bude to sranda,“ mysleli jsme si.

Byli jsme spolu tenkrát necelé dva roky a konečně jsme si někam, poprvé, vyjeli. Rezervovali jsme si místo pro stan v jednom přírodním tábořišti. Za boha si nemůžu vzpomenout kde, ale bylo to daleko. Hodně daleko. Což jsme poznali záhy.

„Doufám, že budeme mít dobrý počasí,“ říkám Oskarovi ve vlaku. „Pojď, uděláme si fotku,“ dodávám. Tím „uděláme“ myslím „vyfoť mě“. Mám totiž úplně nový vlasy, což je mimochodem skvělý nápad, když jedete pod stan…

„Sluší ti to,“ odvětí správně Oskar a věnuje mi letmý polibek. V této fázi výpravy jsou to totiž samé pusinky, miláčku, zlatíčko a tak.

Všechny spoje stíháme jen tak tak. Cestou si pouštíme Toma Odella a jeho song „Concrete“ a je nám fajn. Opravdu jo.

„Konečně jsme vypadli z tý Prahy!“ vykřikuje Oskar. Na výstupní zastávku se dostáváme asi kolem páté hodiny odpoledne, všude kolem jsou jen lesy a zeleno a po lidech ani památky. „Jak to má být daleko?“ ptá se.

Zručně vytáhnu mapku, ve které neumím číst. „Na webu psali, že od zastávky je to deset minut. Mělo by to být v pohodě,“ oznámím mu a vyrážíme na cestu. Na ramenou krosnu, v jedné ruce spacák, v druhé karimatku. Pořád ještě s dobrodružnou náladou a minimálně deseti fotkami támhle a u tohohle stromu, u týhle louky, u tohohle krásnýho výhledu, s tímhle keřem a s tamtou věcí…

Míjíme ukazatel, který oznamuje, že přírodní tábořiště se nachází tři kilometry rovně. „Hm, deset minut, jo?“ ozve se Oskar, trochu zaražený.

Skoro po šedesáti minutách čisté chůze pořád nejsme v cíli. „Třeba jsme to přešli,“ nadhodím.

„Jako že bychom si nevšimli kempu velkýho jak kráva, navíc s jezerem, jo?“ odpovídá Oskar.

Dobrodružná nálada upadá a ruce už pomalu taky, navíc mi ta debilní krosna pořád padá z ramen. „Asi jsem si neměla kupovat tu nejlevnější,“ přemýšlím nahlas. Odpovědi se mi však nedostane.

Míříme k dalšímu ukazateli. Přírodní tábořiště se prý nachází tři kilometry daleko. „To si dělaj prdel, ne?!“ nadávám. „Tři kilometry to bylo před třemi kilometry,“ křičím a shazuju tu debilní krosnu na zem.

Po necelé půlhodině míjíme další ukazatel, který nám oznamuje, že přírodní tábořiště je ještě další dva kilometry daleko. „Ty vole, to jsme za půl hodiny ušli jako kilák, jo?“ zhrozí se Oskar.

„Vidíš, kdybychom měli auto, tak tohle nemusíme vůbec řešit. Ale to bychom na něj museli našetřit, že jo. A musel bys konečně zase začít řídit. Nechápu, že ještě nemáme auto,“ odpovídám, už lehce vytočená.

Do kempu dorážíme po dalších dvou ukazatelích. Nemluvíme spolu.

Moc lidí tu není, takže si nacházíme klidné místo na spaní. „Musíme rychle postavit stan, než padne úplná tma,“ prohlásím a rozbaluju ho. „Oskare, kde jsou ty kolíky?“

„Kolíky?“ zopakuje nechápavě. „No, v tom by měly bejt,“ dodává.

„Tady nejsou,“ odpovídám, zatímco nervózně vybaluju věci z krosny.

Oskar nevěřícně kroutí hlavou. „No fakt. Tak jsou asi doma. Nejspíš zůstaly v tom druhým stanu,“ pronese jakoby nic.

„To si děláš srandu? Ty jsi jako vzal stan a nezkontroloval, jestli tam jsou kolíky? Jak to, že tě to nenapadlo?“ křičím, celá rudá vzteky.

„Tebe by to snad napadlo?“

„Jo, mě by to napadlo,“ odpovídám.

„Ježíš, já se nechci hádat, prostě to nějak vyřešíme,“ říká Oskar, snaže se situaci uklidnit.

Pozdě. Je mi zima, mám hlad, mám žízeň a navíc nemáme kolíky k upevnění stanu, což v tuhle chvíli představuje nejhorší možnou kombinaci. „Tak mi ukaž, jak to vyřešíš,“ vyštěknu a házím mu stan pod nohy. „No… vyřeš to,“ dodám a zapaluju si první cigáro.

Oskar zatím přináší pár klacků, jež se chystá použít místo kolíků. Zem je ale tvrdá a klacky se mu hned lámou. „Bude to chtít pevnější,“ pronáší chytře. „Ta zem je fakt hrozně tvrdá, chtělo by to seřezat je do špičky, podej mi nůž,“ natáhne ke mně ruku.

Já se trochu zhrozím. „Nůž? Já ale nemám nůž.“ V hlavě mi právě projíždí myšlenka, že jsem fakt blbá, když mě nenapadlo si ho vzít.

„Ty jedeš pod stan a nemáš s sebou nůž?“ diví se Oskar.

„No nemám, no. Kdybychom měli kolíky, které jsi nevzal, nemuseli bychom řešit, jestli jsem vzala nůž,“ odseknu a zapaluju si druhý cigáro. „A ty nějaký máš?“ ptám se.

„Já si vzal švýcarák,“ povídá a prohrabuje se krosnou. Když ho konečně najde, seřezá klacky do mírné špičky a téměř po dvou hodinách nám konečně stojí stan.

„Fuuj. Tady to strašně smrdí zatuchlinou,“ oznámím Oskarovi potom, co vlezu dovnitř. Je to stejný puch, jako když člověk vleze do sklepa, kde něco leží už hodně, hodně dlouho. Nejspíš stan při posledním kempování zmokl a nestačil uschnout. „Kdy naposledy jsi ten stan používal?“

„Já nevím, už to bude asi fakt dávno,“ odpovídá Oskar a souhlasí, že to vevnitř opravdu nějak páchne. „Vždyť máte stany dva, proč jsi tedy nevzal ten, co se používá?“

„Nevím, prostě jsem vzal tenhle.“

„Takže jsi vzal stan, který smrdí a je bez kolíků, to je fakt skvělý. S tebou někam jet, to aby si člověk všechno zařídil sám,“ nadávám.

Opět spolu nemluvíme.

Venku už je skoro úplná tma a my potřebujeme rozdělat oheň. „Musíme na dřevo. Máš baterku?“ ptá se mě.

Zhrozím se podruhé. „Nemám. Já baterku nebrala,“ odpovídám a snažím se dělat, jako že nic, že nějaká blbá baterka přece není takovej problém…

„Ty jako jedeš pod stan bez nože a bez baterky? A co v tý krosně vůbec máš?“ ptá se mě podrážděně.

„No… jsem blbá,“ přiznávám a podávám mu svítící mobil, který po několika minutách zhasne.

„Tohle je na nic,“ nadává a bere si na hlavu čelovku, již si zabalil spolu s nožem… Chytrý kluk… Se zářícím čelem a cigaretou v pravý ruce oznamuje: „Jdu na dřevo,“ a mizí ve tmě. Já mezitím poslušně čekám u stanu a hlídám. Jakmile se mi ale Oskar ztratí z dohledu, začnu se strašně smát. Přemýšlím, jestli je to ze zoufalství, nebo proto, že jsme jeli pod stan bez kolíků, bez nože a bez baterky, či zda za to může představa Oskara, který právě teď s čelovkou na hlavě hledá dřevo v černočerné tmě. Po několika minutách se vrací s úlovkem a my si konečně rozděláváme oheň.

Po pár pivech a o několik minut později

„Teď běž pro dřevo ty,“ rozhodne Oskar a podává mi čelovku. Takhle se během noci prostřídáme ještě asi stopadesátšestkrát, než jdeme spát.

„Oskare, já tu nemůžu spát, tady to strašně smrdí,“ obracím se na něj.

„Smrdí no, tak půjdeme spát ven k ohni,“ navrhuje.

Shrnutí: Takže jsme několik hodin stavěli smrdící stan bez kolíků, abychom ve finále spali venku. Krása. Usínáme s pocitem, co jsme si to zase vymysleli za píčovinu a jestli není na čase přestat s pitím.

Probouzím se asi ve čtyři ráno. Zimou. Oheň už dávno nehoří a venku je opravdu hrozná kosa. Ještě není léto, takže rtuť teploměru ukazuje necelých 14 stupňů. Probouzím i Oskara a zalézáme zpátky do stanu. Smrad nesmrad, usínáme na další dvě hodiny.

Ráno zjišťujeme, že jsme si stan postavili na místě určeném pro karavan a velké stany, protože všude kolem jsou zapíchané velké kovové kolíky, za které se uchycuje plachta. „Dneska už venku spát nebudu, přijde mi, že už to v tom stanu tolik nepáchne,“ říkám Oskarovi během snídaně.

„Jo jo, dneska budeme spát vevnitř. A měli bychom si sehnat nějaký dřevo na večer, ať tu zase nepobíháme s čelovkou jako kreténi,“ prohlásí, vyděšený představou, že by se snad minulost mohla opakovat.

Dopoledne si to ještě namíříme k pokladně zaplatit místo pro stan, protože včera jsme to nestihli. Měli jsme hodně práce…

„Kolik stanů?“ ptá se správce.

„Jeden,“ odpovím mu.

„Takže jedno auto, jeden stan.“

„Ne ne, jenom stan, auto ne,“ opravuju ho.

„Nemáte auto?“ zarazí se. „A jak jste přijeli?“

„No, ze zastávky jsme šli pěšky.“

„Pěšky? Vždyť je to strašná dálka.“

„My víme,“ odpovídáme a bereme si potvrzení o platbě a číslo na stan. „Blbečku,“ suše si prohodím pod vousy.

Odpoledne jdeme na výlet po okolí a zjišťujeme, že tu nic k vidění není, a koupat se nemůžeme, protože je dost zima. Propříště by se hodilo si místo alespoň progooglit, než vyrazíme na cestu…

„Tak jdeme na pivo?“ ptá se Oskar.

„Jdeme no. Kvůli tomu jsme přece jeli pod stan.“

Po čtvrtém pivě nám ani nevadí, že široko daleko nic není, ani to, že nám jde pára od pusy. „Je to skvělý,“ pronáší nadšeně Oskar.

„Všechno je super,“ přitakávám a upíjím z pátého piva.

„Příště bychom mohli jet třeba na vodu nebo tak,“ přemýšlí Oskar.

„Jo, pojedeme na vodu!“ křičím souhlasně. Je to tady. Nevím proč, ale po pátém pivu většinou vymýšlíme samý kraviny.

Ráno se probouzíme kolem osmé hodiny. Zápach ve stanu nám totiž nedovolí spát déle. „Máme tu někde vodu?“ ptám se a snažím se rozepnout zip od vchodu. Hlava mě bolí a záda mám rozlámaná. Zjistili jsme totiž, že jsme si postavili stan na velkém kořenu, který doteď nebyl vidět, což mi včera po tom pátém pivu bylo celkem jedno.

„Do hajzlu! Do prdele!“ slyším Oskara nadávat.

Rychle se hrabu pryč ze stanu a vidím, jak leží na zemi a drží si pravou nohu. „Co se ti stalo?“ spěchám za ním.

„Ty zkurvený kovový kolíky. O jeden jsem zakopl,“ vysvětluje. Pravé chodidlo má rozříznuté a dost krvácí.

„Au. Bolí tě to?“ ptám se, protože horší otázka mě v tu chvíli prostě nenapadla.

„Ne asi, lochtá,“ odpoví ironicky a snaží se postavit. „Potřebuju dezinfekci a obvaz.“

Opět se zhrozím. „Já ale nemám dezinfekci ani obvaz,“ odpovídám trochu vyděšeně.

„Co mám teda dělat?“ ptá se zoufale.

„Já nevím, třeba má u sebe něco správce,“ navrhnu. Bohužel se ukázalo, že správce do kempu ještě nedorazil.

„Prostě se někoho zeptám,“ rozhodne se Oskar a začne obcházet stany a karavany. „Dobrý den, prosím vás, nemáte obvaz a dezinfekci?“ chodí od jednoho ke druhému.

„Tady, pojďte sem, my jsme vás slyšeli,“ volají na něj cizí lidé až z druhé strany kempu.

Po necelé půlhodině je tedy konečně patřičně ošetřen. Pro nás to však znamená, že zbytek pobytu zůstáváme na místě, protože nemůže chodit. Samozřejmě nepřipadá v úvahu si vzít boty nebo nedejbože navléct ponožku, protože mu hrozí silná infekce a následná amputace končetiny… No co, tak vážné zranění snad zachrání už jenom pivo. Sedáme si k jedinému stánku, který v kempu je, a obratně si objednáváme první.

Po třetím se seznamujeme s dvojicí chlapíků – otcem se synem. Jsou to takoví typičtí frajírci, kteří si myslí, že o všem všechno ví, všechno umí, všude byli, a kde ne, tam se chystají. Nic pro mě. Oskar má ale takové týpky rád. Oskar má rád všechny týpky. Je to dobrá vlastnost, jež je ovšem někdy na zabití. Jako třeba teď. „To byli skvělí chlapíci, co?“ říká mi během cesty do stanu.

„To teda nebyli,“ opáčím. „Nevšiml sis, jak jsem do tebe pod stolem kopala? To mělo být znamení, že chci, abychom už odešli.“

„Aha, já myslel, že to bylo omylem.“

„No to určitě.“

„Ty se nechceš bavit nikdy s nikým,“ vyčítá mi.

Nemluvíme spolu. Zase.

Naštěstí se ukázalo, že Oskarovo zranění nebylo tak hrozné, jak si myslel, a doktora House nakonec potřebovat nebude… Před námi je poslední den a my už se předem děsíme skutečnosti, že nás opět čeká ta šílená štreka k zastávce a pět ukazatelů. Sbaleno máme, dobrou náladu kupodivu taky.

„No co, zvládli jsme to sem, zvládneme to zpátky,“ snažím se nás (mě) uklidnit. Mířím ke stánku, kde kupuju vodu na cestu, a najednou slyším, jak na mě Oskar přes celý kemp volá: „Jááááááryyyy, Jááááryy, mám klííštěěě!“ Dělám, jako že se jmenuju Monika, a stojím dál ve frontě. Oskar, který se klíšťat bojí, přiběhne až ke mně a s hrůzou v očích mi opakuje, že má klíště, pro případ, že jsem předtím jeho nářek neslyšela.

„No tak ho vytočíme,“ odpovídám a hledám nějakou sirku nebo tyčinku do uší, abych to klíště o rozměrech 0,5 × 0,5 milimetru mohla vytočit. Po téměř půlhodině snažení se mi to konečně podaří!

„Jdu se zeptat těch lidí, co mi ošetřili nohu, jestli mají ještě tu dezinfekci,“ oznámí mi Oskar a odchází.

„My jsme vás slyšeli,“ odpovídají mu ti stejní lidé z druhého konce kempu a ochotně mu věnují celou lahvičku, protože tuší, že ji využije mnohem víc než oni. Oskar si poraněné místo dezinfikuje tak důkladně, že musí být bez bakterií ještě dnes. A to jsme kempovali minulý rok.

Rozhodneme se, že si před naší túrou na autobusovou zastávku dáme ještě jedno točené. Na posilnění. K našemu štěstí potkáváme opět ty dva chlápky, kteří byli důvodem našeho včerejšího sporu. „Už odjíždíte?“ ptají se. „Kam jedete?“

„Do Černošic,“ odpovídá Oskar a poposedá si blíž ke mně.

„Do Černošic? Tam bydlíme taky, můžeme vás tam hodit,“ nabídne nám jeden z nich.

„Vážně? Vy byste nás hodili až do Černošic?“ opakuju nevěřícně a rychle přehodnocuju své sympatie vůči těmto dvěma, vcelku příjemným, týpkům.

Cestou domů si docela dobře popovídáme, dokonce se i zapojuju do konverzace a sem tam prohodím i nějaký ten fórek. Mé sociální dovednosti se díky tomu poměrně solidně zlepšily. V této fázi náš společný výlet končí a my už se zase strašně milujeme.

Na konci každého takového dobrodružství se vždycky snažíme vzít si nějaké poučení do příštího výletu. Takže pro nás to znamená, že je dobré zabalit si kromě baterky také nůž, Jodisol, balíček první pomoci, kolíky ke stanu a stan, který nesmrdí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Partnerské přešlapy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.