Příběh slunečnice

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Miriam Blahová

Příběh slunečnice – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Prolog

Kuchyně se blýskala čistotou. Vysoká kredenc, která naši rodinu provázela již po generace, voněla dřevem a zdobily ji porcelánové talíře. Stály na horních policích prosklené vitríny vedle starožitné truhličky s příbory. Posunula jsem ji kousek doprava, pohladila rytinu na víku a zavřela dvířka. Zbývalo jediné – oprášit semišový otoman vlhkou utěrkou.

Teď jsem spokojená, pořádek musí být!

Mé rozjímání však netrvalo dlouho. Dříve než jsem stihla vyždímat utěrku, ozvalo se zavrzání. Nezaměnitelné skřípání mě přinutilo neprodleně se přemístit k oknu, abych zkontrolovala, kdo se k nám brankou dobývá na zahradu.

Na jinovatkou pokrytý trávník vstoupila vysoká postava, srdce se mi rozbušilo radostí.

Josef ale nezamířil ke kůlně, kam pokaždé ukládal svůj bicykl. Opřel jej o plot a rychlým krokem pospíchal domů. Okamžitě jsem se vydala ke dveřím.

„Aničko,“ vpadl dovnitř a pevně mě přitiskl na svou hruď. „Jsi v pořádku. Díky Bohu!“

Jeho zrychlený dech i nezvyklé přivítání mě znejistělo. Nevrátil se domů, protože bylo ve škole málo dětí, jak jsem si původně myslela. Muselo se stát něco nepředvídatelného. Něco hrozného…

„Pojď,“ popadla jsem ho za ruku a pomohla mu se vysvléknout. Když si odložil kabát, usedli jsme naproti sobě ke kuchyňskému stolu.

„Teď mi v klidu vysvětli, co se děje. Proč jsi přijel ze školy tak brzy?“ Zpytavě jsem se na něj zahleděla a přiměla ho tím, aby konečně pozvedl bradu. To, co jsem však spatřila, se mi ani trochu nelíbilo. Byl bledý jako vápno, v očích se mu zrcadlil smutek a rty se mu nekontrolovatelně třásly. Ihned mě naplnila neblahá předtucha.

„Němci,“ zašeptal. „Němci včera překročili hranice a obsadili největší města. Lojza Tomšů mi to vyprávěl.“

„Která města?“

„Nevím. Určitě i Prahu, ale on mluvil hlavně o Ostravě. Jeho syn Rudolf, který tam žil, se včera v noci sbalil a utekl. Prý to bylo hrozné…“

Píchlo mě u srdce.

Už delší dobu, snad od podzimu loňského roku, jsme žili ve strachu. Německá vojska víc a víc utlačovala okolní státy a Hitler získával čím dál větší moc. Doufala jsem, že se nám vyhnou, ale mé přání zůstalo nevyslyšeno.

„Proč Československo? Co od nás chtějí?“ vyřkla jsem své myšlenky nahlas.

„Ne Československo,“ pohladil mě po ruce. „Včerejškem se od nás Slovensko odtrhlo.“

„Pro Kristovy rány! Proč?“

„Netuším,“ pokrčil rameny. „Určitě v tom mají prsty nacisti. Nic se neděje jen tak zbůhdarma.“

Hleděli jsme si zpříma do očí. Manžel v mých hledal útěchu, zatímco já v těch jeho odpovědi.

„Co ti ještě říkal Lojza?“ pídila jsem se po dalších zprávách.

„Všechno se to prý semlelo v podvečer. Němci v uniformách a tmavě zelených helmách vtrhli do města. Využili momentu překvapení, lidé se ani nestihli připravit k obraně. Obsadili radnici a policejní ředitelství,“ odmlčel se, aby nabral dech. „Měli obrněná auta, mopedy, a dokonce i tanky, Aničko. Umíš si to představit?“

Nešťastně jsem zavrtěla hlavou.

„Po několika hodinách už visely vlajky s hákovým křížem a bílou orlicí úplně všude.“

„To je příšerné,“ přikryla jsem si ústa dlaní. „Co bude dál?“

„Okupace.“

„Okupace?“

„Řídící Sláma nás poslal z práce domů. Prý se Němci pohybují rychle a obsazují veškerá města v okolí. Je jen otázkou dní, možná hodin, než vyvěsí vlajky i na naší škole. Nechtěl, abychom u toho byli.“

Ztěžka jsem se opřela o dřevěné opěradlo židle. Ruce se mi začaly třást, hlas mi uvízl v hrdle a mé nitro zaplavil strach. Strach z budoucnosti.

„Jakub už je doma?“ vyzvídal Josef.

„Ano. Přišel po poledni, naobědval se a právě si čte v pokoji.“

„Musíme mu to říct.“

Náhle se ve mně vzedmul mateřský pud. Proč toho chlapce děsit okolnostmi, které se ho zatím netýkají? Cožpak se celý svět pomátl a všichni přišli o rozum?

„Počkej,“ prosila jsem svého muže. „Řekneme mu to později. Nech ho ještě chvíli svobodně dýchat…“

1

Natálie

Ticho. Bolest. Tma.

Tyhle jediné tři věci jsem byla schopna vnímat. Zbytek se rozpíjel v mlze. Vzpomínky na slunečný den, vítr šlehající mě do tváře i nutkání dostat se na místo srazu včas, to vše přebil náraz. Šok spjatý se strachem ze smrti. Kam a proč jsem narazila, však bylo záhadou.

„Probírá se,“ zazněl v mé blízkosti uplakaný hlas.

„Mami?“ Pomalu jsem rozlepila oči a mžourala do ostrého denního světla. „Co se stalo?“

„Ach, Naty!“ Skočila mi kolem krku, pak si rychle uvědomila, že by mi tím mohla ublížit, a raději se stáhla zpátky. Posadila se na židli vedle té tátovy.

„C–co se stalo?“ zopakovala jsem podruhé. Nic v pokoji nedávalo smysl. Naši s vyděšenými výrazy v obličejích seděli u kovového lůžka s bílým povlečením a modrým pruhem na okraji. Přesně jak se slušelo na nemocniční ložní prádlo. Nemocnice, problesklo mi hlavou. Jasně, jsem v nemocnici!

Mátově zelený nátěr, žaluzie v oknech i kovové noční stolky toho byly důkazem. Ocitla jsem se…

„Měla jsi nehodu,“ kuňkla Eliška. Ani jsem nezpozorovala, že je moje starší sestra v pokoji s námi.

„Pořádně ses vymlela.“

„A nás pořádně vyděsila.“ Táta samozřejmě nezklamal. Místo soucitných projevů vypadal naštvaně. „Co se, prosím tě, stalo?“

Dobrá otázka. To by mě taky zajímalo.

Ale pohled na moji zafačovanou ruku vzpomínky oživil.

Seděla jsem doma, brouzdala internetem, když mě vyrušila příchozí zpráva na messengeru. Psala mi Kristýna, lanařila mě ven. Nebylo se čemu divit, za okny pařák, žádné povinnosti, prázdniny v plném proudu. Opalovačka a osvěžení v bazénu se zdály jako skvělý nápad.

V rychlosti jsem naházela pár věcí do batohu – osušku, bikiny, opalovací krém a samozřejmě mobil se sluchátky –, nasadila jsem si sluneční brýle a vytáhla klíče od auta, ale rychle jsem je zase schovala zpátky. Došlo mi, že tátova černá oktávka, kterou jsme s Eliškou velkoryse mohly používat, stojí v centru města před jeho firmou. Oprášila jsem proto kolo a šlápla do pedálů.

Asfaltka byla rozpálená tak, že z ní horko doslova sálalo. K tomu odporně páchla dehtem. Chtěla jsem mít dřinu co nejdřív za sebou, hnala jsem se k cíli s větrem o závod, neustále mě však rušily vibrace z kapsy.

Tady se vzpomínky začaly lámat. Jako by mě chtěly ušetřit bolesti. Ochránit před saltem, které následovalo.

„Stál tam zátaras!“ vykřikla jsem překvapeně.

„Kde?“

Pohladila jsem mámu očima a odrecitovala vše, co se mi právě vybavilo. Neubránila jsem se přitom mlžení. Informaci o civění do mobilu během jízdy jsem zatajila, rodičům však moje strohé vysvětlení prozatím stačilo.

„Takže jsi přeletěla přes řídítka a narazila do sloupu?“

„Hrůza,“ reagovala mamka na Eliščina slova. „Mohla ses zabít!“

„Nebo skončit na vozíku.“

„Díky za optimistické prognózy,“ provrtala jsem tátu pohledem.

Ale měli pravdu. Nebýt řidiče, který nehodu zpozoroval a následně mě přivezl do nemocnice, kdoví, jak by to dopadlo.

„Chudák,“ politovala jsem ho. „Potahy bude mít od krve, a ještě poslouchal můj hysterák.“ Styděla jsem se. Takovou scénu jsem od dětství neztropila. Ale nemohla jsem si pomoct. Od chvíle, co jsem nabyla vědomí, protínal okolí můj křik. Na oko dětinské a zkratové jednání, pro mě však úleva od bolesti.

„Jak ti je?“

Až s Eliščiným dotazem mi došlo, jak mizerně se cítím. Žaludek mi plaval na vodě, v hlavě mi třeštilo a o slovo se hlásila závrať. Nejspíš pozůstatek narkózy. K tomu mi nervy drásala palčivá bolest v ruce a… Auvajs, zranění nad pravým obočím. Hotová Miss modřina!

Ale na důkladnější průzkum těla nebyl čas. V pokoji se po zaklepání objevila doktorka. Mladá, odbarvená blondýnka, s umělými řasami a silikony. Vypadala dobře – což bylo fajn. Měla jsem šmrncovní lidi ráda, ale její věk mi na klidu moc nepřidal. Tipovala jsem ji na čerstvou absolventku medicíny a modlila se za její úspěšné studium.

Snad ví, co dělá.

„Jak se vám daří?“ snažila se nás okouzlit hollywoodským úsměvem. „Máte bolesti?“

Okamžitě jsem přikývla a zkřivila tvář do nepřirozené grimasy.

„No jo, analgetika pomalu přestávají účinkovat. Další ale dostanete až za dvě hodiny.“

Nic lepšího jsem si nemohla přát.

„Můžete mi věřit, že bolest je utlumená. Oproti normálnímu stavu, bez utišujících prášků, asi poloviční.“

„Je to vážné, paní doktorko?“

„Nemusíte se bát, paní Novotná. Natálie bude v pořádku. Utrpěla sice otřes mozku a má pár pohmožděných žeber, ale není v ohrožení života. Operace dopadla dobře, i když přiznávám, že nám dala zabrat. Otevřená fraktura loketní kosti není žádná banalita.“

Se slovem operace se mi vybavila mlhavá vzpomínka na pooperační JIP. Lhala bych, kdybych s přesností tvrdila, jak dlouho jsem tam byla, ale nejspíš se nejednalo o týdny ani dny. To bych si pamatovala líp.

„A co dál?“ do hovoru se zapojil taky táta, jako by zapomněl, že stále patřím mezi živé. „Jak –“

„Jak bude probíhat léčba?“ předběhla jsem ho.

„Máte za sebou komplikovanou operaci, při níž jsme dali do pořádku kosti. Teď je na vaší ruce dlaha fixovaná obinadly, aby se k ráně pohodlně dostaly sestřičky. Ty budou každé ráno kontrolovat zavedené drény, případné hnisání. Pokud vše půjde hladce, brzy vyfasujete sádru, se kterou už budete moct jít domů.“

Všichni vypadali spokojeně. Vrásky z tátova čela se vytratily a linka jeho úst se vrátila do normálu. Zato mně se z toho hlava točila kolem. Drény? Srovnané kosti? Hnisání??? Byla jsem tak mimo, až jsem oněměla.

„Jak dlouho bude v nemocnici?“ prodrala se ke slovu opět hlava rodiny.

„To je předčasná otázka, pane Novotný,“ zamrkala na něj umělými řasami. „Předpokládaná hospitalizace se může lišit. Každý člověk to zvládá jinak, a proto i každé zotavování je jinak dlouhé. Můj optimistický předpoklad je, že si u nás poleží ještě týden až dva.“

Týden až dva? Obří šutr mi dopadl do slabin.

„Tím to ale samozřejmě nekončí. Se sádrou stráví minimálně šest týdnů a poté budou následovat pravidelné rehabilitace.“

Řekla jsem šutr? Oprava. Myslela jsem celou lavinu kamenů! Nesmím teď sportovat, určitě nakynu a… Panebože! Co dovolená?!

„Nebuďte smutná, mohlo to dopadnout hůř,“ utěšovala mě doktorka.

„Že by mi tu ruku amputovali?“

„I to se stává,“ ujistila nás.

Její přítomnost už naštěstí nebyla zapotřebí. Zaklapla desky, rozloučila se a důležitě odkráčela z pokoje na chodbu. Po jejím odchodu nastalo loučení s rodinou. Ani mi to nevadilo. Byla jsem unavená, a hlavně rozčílená. Nechtěla jsem se na ně přihlouple usmívat, zatímco mi uvnitř explodoval vulkán emocí. Zběžně jsem nadiktovala Eli seznam věcí, které mi má příště přinést, otočila se na bok a dříve než za sebou stihli zavřít dveře, jsem už oddychovala. Aspoň že ve spánku může člověk naplno vypnout.

Probudila jsem se po dvou hodinách. Slunce právě zapadalo za horizont, střídání dne a noci bylo ale to poslední, co mě zajímalo. Trápila mě úplně jiná věc. O slovo se hlásící močový měchýř.

S odchodem do koupelny jsem však otálela. Bála jsem se, aby mě vratké nohy udržely a jestli si můžu přibalit na cestu pytlík s drény. Zvonit na sestřičky jsem ale odmítla. Ponížení už bylo až až.

Opatrně jsem se posadila a spustila nohy na studené lino. Brrr, musím napsat Elišce o papuče, na ty jsem úplně zapomněla.

Po prvním postavení to se mnou pěkně zacloumalo. Nohy mě sice držely, ale třásly se oslabením, trápila mě bolest v zátylku a poraněná ruka žadonila o odpočinek. Každým pohybem vysílala do mého mozku gejzír hvězdiček, který mi pak tančil v kruhu před očima.

Vybalancovala jsem rovnováhu, sebrala zbytky sil a pomalými, vůbec ne ladnými pohyby jsem se přesunula do koupelny. Naštěstí byla součástí pokoje. Mohla jsem si gratulovat, že nemusím na chodbu.

Po vykonání neodkladného jsem si opláchla ruku a zhlédla svůj odraz v zrcadle. To, co jsem spatřila, nebylo dvakrát povzbudivé. Od nehody uteklo sotva pár hodin, přesto jsem vypadala úplně jinak. Vlasy, pýcha mého zevnějšku, byly splihlé, mastné a mezi konečky se zachytily zaschlé chuchvalce sražené krve. Oči rámovaly temné kruhy, nad pravým obočím se zřetelně rýsovala krvavá jizva a všude samá boule. Nevěřila jsem tomu, co vidím.

Přitom zevnějšek pro mě byl obzvlášť důležitý. Přirozená kaštanová barva vlasů podtrhovala dokonalost střihu do podkovy. Ta sice už nepatřila mezi in účesy, ani módní trendy mě však nedonutily ke změně. Nosila jsem ji už od střední – přesněji od chvíle, co mi Dave, můj první kluk, vyznal lásku a jako správný puberťák nezapomněl dodat, že ze všeho nejvíc na mně obdivuje vlasy. Ne moji bystrost ani dobré srdce. Komu by šlo v patnácti o takové „zbytečnosti“? Ale sexy účes odkrývající můj krk. Od té chvíle jsem si nechávala podkovu zastřihávat pravidelně.

Při mé zpáteční cestě do postele se znenadání otevřely dveře. Stála v nich sestřička tlačící lůžko s korpulentní babičkou. Byla přikrytá až pod bradu, přesto své proporce neukryla.

„Neměla byste vstávat,“ mračila se zdravotnice mým směrem. „Ztratila jste hodně krve a máte otřes mozku. Pokud cokoliv potřebujete, stačí zazvonit. Rádi vám pomůžeme.“

Byla přísná, vyžadovala poslušnost, ale vyzařovala z ní empatie. Pokusila jsem se pousmát.

„Chce to čas a trpělivost. Za chvilku bude líp, uvidíte.“ Ponechala babi svému osudu, pomohla mi zpátky do peřin a střelhbitě se vrátila k ní. „Odteď tady budete mít společnost,“ kývla směrem ke stařence. „Aspoň nebudete sama.“

Jenže právě po samotě jsem toužila nejvíc. Ideální by pochopitelně bylo, kdyby vedlejší postel – samozřejmě bez zranění – obýval Libor nebo Kristýna, pokud to ale nešlo, raději bych soukromí. Což jsem jí ovšem říct nemohla.

Sestřička se pustila do díla. Zručně s paní zaparkovala, zajistila vše potřebné a nezapomněla natřást její polštář. Poté nás nechala o samotě. Na nějaké zdvořilostní plky mě moc neužilo. Vytáhla jsem radši mobil a chystala se volat Liborovi, když mě upoutal šramot. Moje nová spolubydlící se pokoušela převrátit na bok, přičemž vypadala jako řeckořímský zápasník. Bojovala nejen s peřinou, ale zároveň i s vlastní vahou. Ke svému cíli se však ani nepřiblížila.

„Můžu vám nějak pomoct? Mám zavolat sestru?“

„Ale,“ zhluboka se nadechla. „To by nade mnou museli stát celej den. Už tak se naotravuju dost.“ Zaťala zuby, nevzdávala se, po pár minutách jí nicméně došlo, že bojuje s větrnými mlýny. K polohování zatím čas nedozrál. K čemu se však schylovalo, byl její spánek. Jen co si opět přitáhla peřinu, začala slastně oddechovat. A taky…

Já to tušila, skřípala jsem zuby. Zařezává jako dřevorubec!

Ale nic naplat. Za nadstandard jsem utrácet nechtěla a… Třeba je tady jen dočasně, doufala jsem a tentokrát opravdu vytočila Liborovo číslo. Nutně jsem potřebovala utěšit.

2

Natálie

Seznámili jsme se před půl rokem a jediné, čeho jsem za tu dobu litovala, bylo, že jsme se nepotkali dřív. Moje předchozí vztahy byly v porovnání s tímhle k smíchu.

První láska – nabušenec Dave, jak jsem si ho po rozchodu přejmenovala – chodila na stejnou střední. Dva vyjukaní prváci – já navštěvující obor ekonomika a podnikání, on obrábění kovů – si brzy padli do oka. Nevadilo mi, že není nejbystřejší. Plánovala jsem tu intelektuální složku naší dvojice zastoupit sama, zatímco on by nás reprezentoval ve sportu. Byl to totiž Adonnis s dvěma N. Nadějný a Nádherný kulturista jezdící po závodech.

Mé nadšení se přesto vytratilo. Nedostatek bystrosti nebyl jeho jedinou slabinou. Postrádal základní vědomosti a především slušné způsoby. Ty mi u něj scházely nejvíc. Když jsme vyrazili na pizzu, kterou jsme pak poctivě platili fifty-fifty, neubránil se říhání ani nejapným vtípkům. Marně jsem se pak celá rudá snažila jeho buranství omlouvat. Mnohem víc mě však trápilo, jaký to byl škrt. V každé přiblblé komedii ukazovali, jak hlavní hrdinové obdarovávají své polovičky šperky nebo exkluzivními dovolenými, nabušenec Dave byl ale skrblík. Potřeboval peníze na pixly proteinů, které stály hříšné peníze. A na solárko, aby před závody nabral barvu. Na všechno možné, co se týkalo jeho. Já jsem byla až na druhé koleji. A to hodně dlouho.

Až po roce jsem si uvědomila, že tudy cesta nevede. Koupila jsem mu krabici proteinových tyčinek a s rozchodovou frází „Je mi to líto!“ mu ji předala. Bála jsem se, že mě první rozchod položí na lopatky, ale opak byl pravdou. Přesně ve chvíli, kdy si přečetl výživové údaje na jedné z darovaných tyčinek a omlátil mi ji o hlavu se slovy „V rýsovací fázi budu těžko dlabat oříšky!“, jsem si nastavila vyšší laťku. Zařekla jsem se, že nepůjdu pod aspoň průměrně inteligentního alfa samce, ideálně prachatého gentlemana, kterého si budu vážit. A který si bude vážit mě.

Vyšlo to. Víkend po mých osmnáctinách, na divoké party v jednom klubu, jsem poznala Borise. Ruského podnikatele, který už deset let bydlel v Čechách. Nemohl být od nabušence Davea rozdílnější. Desetiletý věkový rozdíl mu poskytl nejen nadhled, ale i prosperující firmu s nemalými výdělky. Konečně jsem si připadala jako Julia Roberts s Richardem Gerem v Pretty Woman.

Brával mě do luxusních restaurací, zasypával značkovým prádlem i jinými dárky. Jednou parfémem, podruhé astronomicky drahými hodinkami. Problém byl jen v tom, že jsem je pak neměla kam nosit. Spolužáci na střední škole kvalitu nepoznali a Boris mě do společnosti vytáhl tak jednou za měsíc. A když už, jezdili jsme daleko – do větších měst – za kulturou nebo do wellness resortů. Zbytek času jsme trávili u něj v bytě. V posteli. Mezi saténovými polštáři a peřinami, kde jsem v duchu – naprosto nevhodně – posílala Daveovi poděkování. Naučil mě totiž výdrži, která se mi ve vztahu s Borisem vyplatila. Byl neuvěřitelně náruživý a dokázal vyvádět celou noc. V různých polohách.

Až po pár měsících mi došlo, že je naše láska jen divadlem. Tušila jsem, že mě nezanedbává proto, že je pracovně vytížený, jak se obhajoval, ale proto, že se věnuje i někomu jinému. Poznala jsem, že přepychový, ale v podstatě nezabydlený byt není jeho domovem. Dokonce i to, že náš vztah nemá budoucnost. Přesto jsem šarmantního Rusa stále chtěla. Nedělala jsem mu scény, netlačila na něj a stala se jeho bokovkou. Sice tou druhou, ale sakra dobře opečovávanou milenkou.

Jednou se ale všechno pokazilo. Zahlédla jsem ho v obchodním centru, kde vedl za ruku blonďatou holčičku. Vřískala na celé kolo „Ještě na zmrzlinku, tatííí!“ a mně došlo, jaká jsem zrůda. Rozvracečka rodin, zlatokopka, možná i prostitutka! Chtěla jsem být Pretty Woman, tak se mi jí dostalo se vším všudy. Akorát ten konec byl jiný.

Následoval rozchod. A to tou nejhloupější formou. Přes mobil. Nemohla jsem se mu podívat do očí a radši jsem mu poslala zprávu. Pak mi zavolal.

„Viděla jsem tě s dcerou!“ vybalila jsem na něj.

„Aha…“

„Nemá to smysl.“

„Můžeme se vídat za stejných podmínek dál. Nikdy jsem ti víc nesliboval.“

„Ne, to máš pravdu,“ zadržovala jsem slzy. „Ale já chci normální vztah.“

„Ok, ten u mě nenajdeš.“

„Vím.“

„V tom případě se rozloučíme.“

„Dobře.“

A bylo to. Stačilo pár slov, minutový rozhovor a bylo po lásce, Pretty Woman i luxusu. Aneb jak jednoduše přijít o vše.

Tentokrát citové střízlivění trvalo déle. Byla jsem rok a půl single. Jasně, občas se nějaká rychlovka naskytla, ale vztahům jsem se vyhýbala. Až do ledna. Čekalo mě první zkouškové, maraton učení a bolehlav. Rozhodla jsem se proto odreagovat na svahu. Stála jsem zrovna ve frontě na vlek, když mě ohodila sprška sněhu.

„Hej!“ začala jsem se rozčilovat. Vzápětí, když si lyžař sundal helmu, jsem vyměkla. Pozorovaly mě ty nejkrásnější kukadla na světě. A očima to teprve začínalo.

Libor je přesně ten typ, který nemusí hnout prstem a sklidí úspěch. Jeho ježatý rozcuch působil sexy, o strništi nemluvě. Když mě začal balit, neměla jsem námitky. Už od začátku se mi líbil. A když na vleku prozradil, že studuje právnickou fakultu a bavil mě inteligentním humorem, měla jsem jasno. Chtěla jsem ho.

„V nemocnici?“ hulákal teď můj přítel do telefonu, když jsem se o nehodě zmínila. „Jedu za tebou!“

„Neblázni,“ mírnila jsem jeho unáhlenost, byť mě zároveň potěšila. „Je večer, návštěvy už dávno skončily, stejně bys mi nepomohl. Potřebuju prý čas a klid.“

Spustil monolog. Když jsem ho však uklidnila, že operace dopadla dobře, vytáhl nepříjemnější téma, se kterým jsem bohužel počítala.

„Jeď sám,“ špitla jsem, když vyzvídal, co s víkendovým pobytem. „Záloha by propadla a aspoň se odreaguješ.“

„Peníze nehrají roli, vždyť to víš. Ale…“

Možná jsem čekala větší zájem – nikam bez tebe nejedu, jsi důležitější než Špindl nebo stýskalo by se mi –, ale bezohledný racionalismus k němu zkrátka patřil.

„…Alici s Víťou bych zklamal. Už před měsícem jsme se domluvili, že zdoláme Pančavský vodopád za tmy. Ale nechci být za špatného partnera.“

Měl to být vtip, taky jsem se zasmála, zároveň mě však píchlo u srdce. Strach z možné pravdivosti tvrzení se usadil v mém podvědomí. Má mě rád a jsme sehraný pár! Je dobře, že nepředvádí herecké výkony a zůstává upřímný. Koukat se na jeho zklamanou tvář bych potom nerozdýchala.

„Posílej mi aspoň fotky.“

„Každopádně. A v neděli jsem u tebe jako na koni.“

Dovětek o tom, že ho miluju a těším se na něj, už neslyšel. Volala mu máma, proto hovor ukončil.

Nejvyšší čas jít spát! Nechtěla jsem se trýznit zklamáním. Už tak mě trápil pobyt v nemocnici, zlomená ruka i zkažená dovolená, proč k tomu přidávat ještě pochybnosti? Zavřela jsem oči a s kouzelnou mantrou Zase bude líp jsem se oddala spánku.

Dalšího dne ráno, pár minut po šesté, vtrhly do pokoje dvě sestřičky. Nemohla jsem se vzpamatovat a pochopit, proč neležím ve vlastní posteli, zdravotnice mě ale ihned obeznámily s fakty.

„Dobré ráno,“ švitořily vesele jedna přes druhou. „Jsme tady kvůli převazům.“ Mladší z nich popadla gázu a předvedla bravurní výměnu. Druhá mezitím zapisovala údaje do připraveného archu. „Za hodinu bude snídaně. Až budete s jídlem hotové,“ obrátila se i na mou sousedku, „nechte nádobí na stole. Vy, paní Kratochvílová, nevstávejte. Všechno chce svůj čas a do té doby vám pomůžeme. Pak se připravte na vizitu. Ta bývá zpravidla po deváté.“

Jejich návštěva netrvala dlouho, brzy je vystřídala pracovnice rozvážející snídaně.

„To je kvůli té narkóze,“ promluvila sousedka po zhlédnutí nepříliš lákavého obsahu talířku. Ležela na něm suchá bulka s plátkem sýra. Ale skromné pohoštění mi nevadilo. Kolikrát jsem ladila figuru do plavek a fungovala na ještě skromnější stravě. Babi však mé pochopení nesdílela. Krčila nos, jako by jí jídlo smrdělo.

Abych jí zvedla náladu a ona se nemusela namáhat, přinesla jsem jí talíř až pod nos. Stejně už jsem byla i přes včerejší zákazy po ranní hygieně na nohou.

„Děkuju ti, jsi učiněný poklad,“ pronesla s nádechem vlídnosti.

Trochu mě zarazila automatickým tykáním, ale nejspíš ve mně viděla generaci svých vnoučat. Těm by přece taky nevykala… Mimoto, už od rána jsem měla dobrou náladu. Hned po probuzení jsem si uvědomila, že bolest je o něco mírnější. Při každém pohybu jsem sice stále cítila v ruce pořádně hluboký střep, přesto mrákoty a nevolnost pominuly. Aspoň prozatím.

„Rádo se stalo.“ Zalezla jsem si do pelechu a mezi jednotlivými sousty jsem babi kradmo pozorovala.

Nebyla to typická pohádková babička, spíš pořádná herdekbaba. Vypovídal o tom jak její vzhled, tak i přehnaná gesta. Když se zamračila, napadlo mě, že začne pršet. Když mávla rukou, přizabila by mouchu a její dvojitý podbradek mě bude strašit ve snech.

Stáří… převalovala jsem nevyřčené slovo na jazyku. Dost mě to děsilo.

Štěstí, že mám život ještě před sebou.

Něco málo po deváté dorazil doktor za doprovodu dvou studentů. Mediky jsem hned rozeznala. Nejenže měli odlišnou barvu blůz, ale i srandovní notýsky, do kterých si neustále zapisovali poznámky. Začali u mojí postele.

„Tak, co to tady máme?“ studoval doktor můj spis, zatímco si neustále posouval padající brýle zpátky na nos. Občas se zapomněl, četl bez nich, takže mě automaticky napadlo, že je v podstatě nepotřebuje. „Jak se cítíte, slečno Novotná? Nějaké změny?“

Řekla jsem mu o pulzující bolesti v ruce a zároveň s úlevou zmínila odeznění mrákot a nevolností. Tvářil se spokojeně. Na migrénu, kterou jsem následně popsala – a která byla pravděpodobně součástí uzdravování –, nereagoval. Pronesl ke studentům, že stav je stabilizovaný a vyvíjí se více než slibně. Pak se obrátil k babi.

„Paní Kratochvílová, co je s vámi? Zlomenina krčku stehenní kosti, aha aha…,“ četl nahlas z její dokumentace. „Operace proběhla bez komplikací, krevní ztráta dorovnána, hlášení z JIP v normálu. Vypadá to dobře.“

Babča ho celou dobu poslouchala a přikyvovala tomu, co říkal.

„Jak dlouho jste na JIP byla? Máte bolesti?“ chrlil dotazy jeden za druhým.

„Asi den, nevím. Hodně jsem toho naspala. Jediné, co si vybavuju přesně, je cvičení. Snažili se mi nohu protáhnout a trochu rozhýbat. “

„A co ty bolesti? Jsou snesitelné?“

„Jak kdy. Když přestanou působit prášky, je to horší. Ale nestěžuju si.“

„V pořádku, paní Kratochvílová. Co bolí, to sílí.“ A pak jí zkontroloval ránu. „Vidíte to?“ otočil se ke studentům. „Otok se trochu zhoršil, je potřeba ho převázat. Doneste berle, brzy se budou hodit,“ rozdal úkoly a měl se k odchodu. Než však nahmatal mosaznou kliku dveří, střelil nadobroučkovým pohledem po našich pelestech. „Přineste jim cedulky. Kdo se v tom má vyznat?“ zavrčel a zavřel za sebou.

Studenti pracovali v tichosti. Jeden odskočil na sesternu pro předpřipravené kartičky s našimi údaji, zatímco druhý měnil obvazy. Babi tiše sténala bolestí.

„Berle přinese sestřička po obědě,“ rozloučili se s námi. Nastal klid.

Tak takhle to je, zlomenina krčku stehenní kosti. To muselo bolet. I když já neměla co říkat.

„Jak se vám to stalo?“ neukočírovala jsem svoji zvědavost.

„Kvaltovala jsem do sklepa pro brambory a nerozsvítila si přitom. Kdo mohl tušit, že mi tam zeťák nechal v cestě kýbl s vodou?“ zamračila se. „Teď mi bude doma stát robota a nikdo se toho nechytí.“

Vůbec jsem netušila, jak ji utěšit. Nadávat na zeťáka, nebo ji litovat? Empatii jsme okrajově probírali v psychologii, ale moc jsem v ní nevynikala. Tvářila jsem se proto nezúčastněně a zkoumala její novou cedulku. Hedvika Kratochvílová – ročník 1938 – zlomenina krčku stehenní kosti.

Hedvika? Nepatřila jsem do fanklubu čarodějnického učně, přesto se mi vybavila sova Harryho Pottera. Viděla jsem ho sice jen jednou, na žádost Elišky, ale promakaný svět kouzel se mi líbil. Courala jsem v myšlenkách bradavickým hradem, kochala se otáčivým schodištěm a přitom úplně vytuhla. Utišující léky zabraly. Vyšachovaly mě z bdění až do oběda, po kterém následovaly návštěvní hodiny. Tentokrát místo včerejšího tria dorazila jen máma s Eliškou.

Mladší z dvojice vyskládala mé osobní věci do šuplíku, zatímco ta druhá zakryla peřinu nezbytnými dary. Džusy a ovoce jsem jí vtlačila zpátky, v nemocnici dostanu všechno, co potřebuju, ale pár sladkostí jsem si schovala.

Na plavky už to letos stejně nevidím, třeba se budou hodit. Obalit si nervy není nikdy na škodu.

„Co Libor? Ví, že jsi tady?“ zeptala se Eli poté, co máma odběhla pro kafe.

Popsala jsem jí náš včerejší rozhovor.

„Aha, a to pojede do Špindlu bez tebe?“

„Proč by ne?“

„Protože má holku v nemocnici?“ otazník na konci byl skoro až hmatatelný.

Zopakovala jsem včerejší Liborovu argumentaci. Eliška však byla jiná. Zálohou ani potřebným klidem na zotavení jsem ji neuchlácholila.

„Já ti nevím, Naty, ale být ve tvé kůži, jeho chování se mě dost dotkne.“

„Já mu ale řekla, ať jede.“ S bolestí hlavy rostl i můj vztek.

„Klasika. Žádná by se nechtěla doprošovat, ale neležíš tady s chřipkou. Mohl se aspoň zastavit před odjezdem.“

V to jsem taky doufala, ale navenek hrála zastánkyni praktického uvažování. Přece nebude ztrácet čas, když se potřeboval sbalit, a uvidíme se za pár dní. I když… už teď se mi po něm stýskalo.

„Ten váš vztah je stejně divný.“ Pomalu jsem začínala tušit, kam tím míří. „Já bych chtěla chlapa z lásky, ne z rozumu.“

„Ale já Libora miluju! Je cílevědomý, pilný, dotáhne to daleko.“ Měla jsem v záloze máminu hlášku „S právníkem se budeš mít dobře.“ Nestihla jsem ji však vyslovit. Eliška se postavila k oknu, prohlédla si nemocniční park a změnila téma.

Měla jsem ji přečtenou. Nechtěla se hádat, zbytečně mě rozrušovat, ale nesdílela můj názor. Snila o lásce jako trám, přičemž mi o ní poslední měsíce častěji a častěji vyprávěla. Holt jsme byly jiné. Ne každý potřebuje „srdce překypující citem“.

Za chvíli dorazila máma. Káva a její optimismus rozcupovaly dusnou atmosféru a naladily zbytek návštěvy na příjemnou frekvenci. Odpoledne uteklo jako voda. Až mi bylo líto, že odcházejí.

Když se tak stalo, dosedl na mě splín. Co když má Eliška pravdu? Co když se měl Libor zachovat jinak a zůstat doma? Možná mě vážně tolik nemiluje. Tak jak by měl.

Otázkou však zůstávalo, zda jsem po takové lásce vůbec prahla. Prozatím mi stačila vidina zajištěné budoucnosti a –

„Nad čím furt přemýšlíš?“ vytrhla mě z úvah babi.

„Jen tak,“ povzdychla jsem si.

„Ten rozhovor se sestrou nebyl nejpříjemnější. Ale někdy má starší sourozenec pod čepicí.“

„Myslela jsem, že spíte.“

„Nedá se spát pořád,“ pokrčila rameny.

Paráda. Takže teď abych se ve svých pocitech nimrala ještě před ní.

„Zarazil mě ten výčet superlativů,“ pokračovala, aniž by se ji o to někdo prosil. „To bylo samé dotáhne to daleko, hlava pomazaná –“

„Tohle jsem neřekla!“ bránila jsem se.

„Trochu jinak, ale v podstatě jo.“

To se mi snad zdá! Ona mi bude podsouvat věci, co tady ani nezazněly!

„Kdybych nevěděla, že je to tvůj milý, myslela bych si, že mluvíš o svém šéfíkovi. Nebo nějakém rozumbradovi.“

„Inteligence a cílevědomost je důležitá!“

„To ti nikdo nebere,“ na moment zaváhala. „Ale dá se na tom založit rodina? Budeš toho chytrolína milovat i po dvaceti letech? Nevypaří se láska s prvním škobrtnutím?“

„Mluvíte, jako kdybyste snědla nějakou chytrou knihu,“ vypálila jsem bez rozmyšlení. Její podrážděný pohled mě ale vyburcoval k okamžité omluvě.

Neurazila se. I když by to možná bylo jednodušší. Odfrkla si jako rozdivočelé zvíře a zahleděla se do dálky. „Knihu ne, ale o lásce vím dost.“ Pak čekala, až ji vyzvu k pokračování, což jsem ke své nelibosti udělala. „Nemusí to být jak z Casablanky – laciné divadlo. Ale nemůžeš vztah stavět na rozumu. Musíš to cítit!“

„Já to ale cítím. Miluju ho! Vždyť už teď se mi po něm stýská!“

„Opravdu?“ přimhouřila oči. „Stýská se ti tak, že tě bolí až u srdce? Myslíš na něho víc než na sebe? Víc než na tu zpřelámanou hnátu? Dokázala bys za něj zuby nehty bojovat, nebo se ho naopak vzdát jen pro jeho dobro? A pokud,“ vztyčila ukazováček, „na všechno odpovíš ano, udělal by to samé i on?“

A že prý to nemusí být Casablanca, protočila jsem oči.

„Jak to mám vědět? Nikdy jsme se o tom nebavili.“

„A je to tady,“ spráskla ruce. „Když si to musíte říkat, tak to není o citech. Pravá láska se pozná i bez řečiček.“

„Třeba mi stačí nějaká… co já vím… poloviční. Nějaká tak akorát.“

„Dobře,“ zatvářila se tajuplně. „Abys neřekla, že mluvím nesmysly, povím ti jeden příběh. Není sice můj, stal se mé sestře Evě. I když je o patnáct let starší a já tou dobou byla úplné mimino, slyšela jsem ho už tolikrát, že ti ho popíšu do těch nejvěrnějších detailů. Když mi i potom řekneš, že ti stačí tak-akorát-láska, omluvím se ti. Co ty na to?“

Neměla jsem zájem, love story nebyly pro mě. Ale pocit zadostiučinění, že se mi tahle protivná babice nakonec omluví, vyhrál. „Tak do toho.“

Byla spokojená. S mírným úsměvem na tváři spustila. „Začnu dnem, kdy se Evě obrátil svět vzhůru nohama. Byl zrovna červenec, lidi se potili vedrem i náporem Němců a maminka toho dne…“

3

Eva

…pekla jako obvykle chléb.

„Už je rozhodnuto, Evi. Zítra odjíždíš.“ Utřela si ruce do špinavé zástěry, aniž by se zdržela jejich oplachováním, a ihned pokračovala v hnětení těsta.

Dveře pokoje se s trhnutím otevřely a dovnitř vběhli Lojzík s Pavlem jako zběsilé tornádo. Maminka se na ně zamračila, přičemž spustila lavinu výčitek: „Jak myslíte, že mi to těsto vykyne, když děláte neustálý průvan?“

Chlapci věděli, že se provinili, chléb se u nás pekl co druhý den, ale nechali se unést hrou. Usedli proto na dřevěnou podlahu, do ruky vzali každý jednu z galoší a drhli ji tak dlouho, až se z nich kouřilo. Heduška se mezi nimi batolila a přitom se usmívala na svého dřevěného koníka. Byla to jediná hračka, kterou měla. Koníka podědila po nás, a byť byl sedmnáct let starý, stále vypadal hezky.

Bylo nás pět sourozenců. Já, tři bratři, všichni školou povinní, a Hedvika, roční batole. I když jsme byli všichni ještě děti, museli jsme se nadobro vzdát nevinných her. Místo toho nás čekaly povinnosti. A jelikož kalendář právě ukazoval červenec, měli jsme práce až nad hlavu.

„Nechci nikam odjet, patřím sem k vám.“

„Je to nutné a důležité pro tvé vlastní dobro. Budeš tam v bezpečí.“

„Spolu to zvládneme, pomůžu ti.“ Chytila jsem maminčin rukáv s nevyslovenou prosbou v očích. „Nastoupím do textilky. Platy mají dobré. A využiju alespoň naučené dovednosti.“

„Neplácej hlouposti. K šití by ses nikdy nedostala. Jediné, co by tě tam čekalo, jsou krvavé mozoly, bolavá záda a směšná almužna.“

Věděla jsem, že má pravdu. Dennodenně bych štupovala díry, přišívala záplaty nebo zatloukala podpatky. Oprava oděvů byla totiž v poslední době to jediné, co textilka nabízela. Na samotné šití nebyly peníze, průmysl se podobně jako všechno ostatní přizpůsobil nepříznivým poměrům.

I když jsem byla vyučená švadlena a před měsícem jsem ukončila své dvouleté studium, nebylo to nic platné. Mohla jsem být ráda, že po březnové invazi nechali Němci naši školu vůbec otevřenou. Jiní takové štěstí neměli.

„Nikdy jsem nebyla dál než ve vedlejším městě. Určitě se ve světě sama ztratím,“ vznesla jsem poslední námitku, která by mohla maminku obměkčit.

„Už dost, Evo! Toto je mé poslední slovo.“ Přikryla těsto kostkovanou utěrkou a odnesla ho do ložnice. Tam v teple péřových duchen nejlépe nakynulo.

Měla jsem svůj osud zpečetěný.

Co si mám zabalit? Budu potřebovat svetr či kamaše? A koho tam potkám? přemítala jsem v duchu.

Mělo mě to napadnout hned. Maminka si nikdy nebrala sváteční šaty ve všední den a včera neděle rozhodně nebyla. Když se poté vrátila, posadily jsme se ke kuchyňskému stolu, kde mi sdělila, že se setkala s jedním ze svých bývalých spolužáků.

„Vždyť je to Němec!“

Rodiče žili ve smíšeném manželství. Tatínek byl Čech, maminka Němka. Jelikož ale dlouhodobě žila na území Československa, nebyl na ní původ znát. Mluvila plynule česky, přizpůsobila se místním zvyklostem a na rodné končiny skoro zapomněla. Nerozuměla jsem však tomu, proč by se měla s Němci právě teď bratříčkovat.

„Ano, to je,“ souhlasila. „A proto má i v protektorátu velký vliv. Sehnala jsem ti tak místo.“

„Místo?“

„Ano. V Opatrovně svatého Luciána.“

„V sirotčinci?“ Její oznámení mě opravdu překvapilo. Díky mladším sourozencům jsem nasbírala nespočet mateřských zkušeností, přesto byl sirotčinec posledním místem, kam bych chtěla.

„Je to dobrá práce. Budeš mít jídlo, střechu nad hlavou a slušný příjem. Ten potřebujeme jako sůl.“

Samozřejmě, všechno se točilo kolem peněz. Když byl tatínek ještě doma, nebyli jsme bohatí, ale ani chudí. Poté co odjel, se všechno změnilo… Maminka večer co večer přepočítávala zbylé koruny na jídlo a bydlení, a přestože jí peníze posílal pravidelně, nestačilo nám to. Kolikrát si musela půjčit.

„Počkej, říkala jsi střechu nad hlavou?“ došlo mi v té chvíli.

„Ano, opatrovna je až ve Lhotě.“

„Cože? Vždyť je to desítky kilometrů daleko!“

„Taky nepůjdeš pěšky, pojedeš vlakem.“

„To ale znamená…“ Svět se mi zatočil pod nohama. Půjdu z domova. Nadobro!

„Já tady s dětmi stejně nezůstanu.“ Pohladila hladký povrch stolu, jako by se s ním loučila. „Nemám na nájem, odstěhujeme se k babičce, psala jsem jí o tom v dopise.“

Představila jsem si dřevěnici prarodičů. Dva pokojíčky, jedna kuchyň a záchod na zahradě. K tomu dva hektary zemědělské půdy, chlév s dobytkem a stodola napěchovaná voňavým senem. Milovala jsem to tam!

„Pojedu s vámi. Pomůžu dědovi na poli, postarám se o zvířata a spát můžu klidně ve stodole. Stejně je léto.“

„Ne, Evi. Vše zvládnu sama. Babička mi pomůže s dětmi, čímž ušetřím čas a především peníze. Přesto potřebuji, abys šla pracovat. Tatínkovy příspěvky nám nestačí.“

Nebylo co dodat. Jednak jsem k mamince chovala úctu a také nebylo patřičné, abych se s ní přela. Popřála jsem jí tedy dobrou noc a ulehla do společného pokoje k ostatním dětem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příběh slunečnice.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.