Moje cesta do fantazie

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Lenka Poláčková

Moje cesta do fantazie – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Moje cesta do fantazie

Moje cesta do fantazie

Lenka Poláčková

Ilustroval Jaroslav Kratochvíl

Text © Lenka Poláčková, 2022

Illustrations © Jaroslav Kratochvíl, 2022

Motiv postavy Totoro, Miyazaki, H. (japonský film z roku 1988). Tonari no Totoro. Studio Ghibli

ISBN tištěné verze 978-80-253-5674-6

ISBN e-knihy 978-80-253-5691-3 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-253-5692-0 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-253-5690-6 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Hledání Totora

Tatínku, karamelka.

Ve zpocené dlani svírám papírovou krabičku těch protivných, do zubů lezoucích bonbónů. Za oknem naší škodovky se rychle míhají tenké kmínky bříz jako filmová okénka kreslené animace a po strop naplněný kufr zlověstně chrastí a cinká s každým výmolem na silnici.

Začaly prázdniny, jenže my nejedeme na dovolenou – jsme na cestě do nového domova. A ani já, ani moje malá sestra jsme nebyly nadšené, když nám máma oznámila, že se budeme stěhovat. Zase.

Hádám, že na to muselo dojít. To se prostě stává, když se vaše matka chová jako nezodpovědná puberťačka a jejím jediným životním cílem je nalezení pana Dokonalého. Za každým svým novým adeptem se hned musí přistěhovat a společně s taškami plnými polobotek s sebou tahá i dvě otrávené, unavené děti.

Poslední „tatínek“ Luboš byl jeden z těch lepších. Neoplýval sice zrovna bystrým intelektem, ale čeho se mu nedostávalo na duchu, to doháněl na těle. Věnoval se fotbalu i jiným sportům a díkybohu tak neměl čas ani potřebu předstírat otcovskou péči a cvičit si na nás své rodičovské dovednosti. Paradoxně právě díky tomu si ho hlavně Klárka opravdu oblíbila.

„Bude se mi stýskat,“ vyhrkla překvapeně, když jí mamka jednoho dne jen tak mezi řečí oznámila, že se s Lubošem nadobro rozloučíme.

„Ne, nebude,“ opravila ji máma rozhodně a tou jedinou větou definitivně vystřihla Luboše z našeho života.

Upřímně přiznávám, že mně se bude víc než po Lubošovi stýskat po jeho bytě. Byl to krásný slunný čtyřpokoják v Brně s perfektním internetovým připojením. Navíc stačilo ujít jen pár kroků a člověk se dostal na tramvajovou zastávku, odkud mohl šalinou vyrazit prakticky kamkoliv a kdykoliv; patnáct minut do školy, dvacet minut do Vaňkovky… když o tom tak přemýšlím, Luboš byl opravdu jeden z nejlepších „tatínků“, které si pamatuju.

„Tentokrát je to jiné,“ vyprávěla máma a mně už cynicky ucukával koutek. „Je to jiné, protože se stěhujeme do vlastního!“

Tak přesněji řečeno, stěhujeme se do domu jakési pratety, kterou jsme viděly možná dvakrát v životě. Žije ve středních Čechách stejně jako všichni její blízcí příbuzní a chatu v Beskydech, kterou nám svěřila k užívání, jednoduše nikdo jiný nechtěl. Mamka v tom ovšem vidí osudový zásah shůry.

Minulé léto totiž vyrazila právě na tuhle chatu s kamarádkou, aby si odpočinula od městského života, od Luboše i od nás. A osud zapracoval! Seznámila se tu s Jardou. Nějakou dobu si psali a volali, a když mamka vyrazila na tutéž chatu znovu, tentokrát slavit Silvestra, slavnostně si na Nový rok změnila svůj facebookový status a oznámila tak celému světu, že teď už chodí s Jardou.

Já si v ten den slavnostně přísahala, že v životě nikdy nic podobného neudělám. Chudák Luboš se všechno dozvěděl samozřejmě až jako poslední a byl postaven rovnou před hotovou věc.

„Myslím, že bys nás tu měl nechat bydlet do června,“ dokončila mamka suverénně, když mu sdělila tu velkou novinu. Seděl naproti ní zhroucený v křesle s pusou přihlouple otevřenou překvapením a nezmohl se na odpověď.

„Měl bys to udělat už proto, co všechno jsem za ty tři roky pro tebe udělala já… Taky nemůžeš myslet jen na sebe. Musíš brát ohled i na holky. Ať v klidu dokončí tenhle ročník ve škole. Kláru pak přehlásím na tamní základku a Květa už ten jeden rok zvládne na intru.“

Jasně. Ten poslední rok gymnázia, na tom přece nezáleží, vždyť se jenom maturuje.

Luboš s máminým dost nehorázným návrhem překvapivě souhlasil a Jarda jí zatím sehnal práci číšnice v malinické hospůdce. Další zásah shůry. A tak jsme letos ukončily školu, zabalily si věci, naložily do auta, co se do něj vešlo, a první den prázdnin jsme vyrazily na dlouhou cestu do hor. A nejely jsme na dovolenou.

Zatímco máma divoce kličkovala serpentýnami a unavený motor naší staré fabie hudroval a láteřil, Klárka klidně spala. Dva copánky tmavých vlasů se jí legračně zatřásly s každým kostrbatým přeřazením a z uvolněného objetí štíhlých dětských paží se na mě zeširoka usmíval plyšový Totoro.

Byl to dárek k posledním Vánocům a já byla moc šťastná, že jsem jí ho mohla dát.

Anime je moje vášeň, je to můj svět a mé sny. Hrozně dlouho jsem hledala, s kým bych je mohla sdílet, a až nedávno jsem na to konečně přišla. Ukázala jsem Klárce film Můj soused Totoro a ji naprosto nadchl, stejně jako kdysi mě. Od té doby jsme ho spolu viděly už snad tisíckrát. Známe ho nazpaměť.

A já jsem se rozhodla, že tohle bláznivé stěhování, které Klárku připraví o jediného „tátu“, kterého si kdy oblíbila, o všechny kamarády a spolužáky, o všechna oblíbená hřiště a místa, proměním v dobrodružství. Chtěla jsem rozptýlit smutek z loučení a nahradit ho vzrušením, očekáváním a kouzly.

A tak si s Klárkou už několik týdnů říkáme: „Nestěhujeme se. Jedeme hledat Totora. Stejně jako Sacuki a Mei.“

Jenže teď je přede mnou ten těžší úkol. Místo povídání a plánování musím začít konečně jednat. A proto právě držím v ruce krabičku bonbónů a netrpělivě čekám, až se Klárka vzbudí, abych mohla začít naše malé dobrodružství tou stejnou větou, kterou začíná náš zamilovaný film: tatínku, karamelka.

Tedy, úplně stejná věta to samozřejmě nebude. Chtě nechtě budu muset říct: maminko, karamelka. A budu se muset hodně zapřít, abych to řekla, protože oslovení „maminko“ jsem nepoužila snad od mateřské školy. Ale slib je slib a já přece nezkazím tu hru hned na začátku jenom proto, že můj vztah s mámou stojí za starou belu.

Za okny už se pyšně rozprostíraly kýčovité scenérie hor. Žádná dlouhá rovná pole a zlaté záplavy řepky podél dálnice, ale jásavě zelené louky poseté bílými ovcemi, temné ostrůvky lesů mezi nimi a linka horského hřebenu vinoucí se nad tím vším.

„Koukněte, ovečky!“ vykřikla najednou mamka a samým vzrušením zavlnila volantem, takže se naše ubohá fabie rozhoupala jako kocábka na moři.

Klárka sebou trhla a zamžourala ospalýma očima. „Kde?“

„Je to už nejmíň padesátý stádo, který míjíme,“ poznamenala jsem jen pro pořádek a mamka mi to do zrcátka oplatila kyselým pohledem. Klárka ale nadšeně přitiskla na okno měkkou tlamičku plyšáka a prstem mu ukazovala: „Koukni, Totoro, tamhle jsou ovečky.“

Nadešel čas začít naši hru.

„Maminko, karamelka,“ pronesla jsem významně a zachrastila krabičkou s bonbóny. Klárka zpozorněla.

Máma se na mě přes zrcátko dlouze podívala a nechápavě zvedla obočí. Zjevně jí to oslovení připadalo stejně nepatřičné jako mně.

„Nechci,“ odpověděla po chvíli přemýšlení, „leze to do zubů.“

Samozřejmě. Mělo mě napadnout, že bude muset všechno za každou cenu pokazit.

„Já si dám,“ usmála se Klárka. Daly jsme si společně.

„Komu budeme mávat?“ zajímala se hned s pusou úplně zalepenou sladkostí.

Sacuki a Mei z auta mávají pošťákovi na kole, takže my musíme taky někomu zamávat, ačkoliv si při tom budu nejspíš připadat dost hloupě. Holčičkám ve filmu je jedenáct a čtyři roky, těm se to ještě mává… ale když je vám sedmnáct, mávání z auta už taková legrace není.

„Koukni, cyklisti!“ zahlásila Klárka a už jí ručka kmitala ze strany na stranu. Naklonila jsem se k jejímu okýnku a přidala se. Letmo jsem přitom zachytila mamčin otrávený pohled. To je ono. Teď budu mávat jako o život, jen ať se diví, jen ať se mračí! Koneckonců si za to může sama…

Kdo by to byl řekl, že po Beskydech jezdí tolik cyklistů?

Mávaly jsme celý zbytek cesty. Nejdřív nesměle a klidně, ale čím víc se nám divili, tím víc jsme se bavily. Nakonec mě až tváře bolely, jak jsme se smály těm nechápavým, potem splaveným obličejům a znuděným dětem, které se na plastových cyklosedačkách okamžitě probudily a nadšeně nám mávaly zpátky.

„Už toho nechte,“ zabručela mamka, „už tam skoro jsme. Nemusíte dělat ostudu hned z auta.“

A tak jsme nalepily obličeje na okna a zvědavě si prohlížely tu vesnici, která se teď měla stát naším domovem.

Na první pohled rozhodně nijak omračující nebyla. Na jednom konci hospoda s malým parkovištěm a turistickou cedulí, potom pár obyčejných, ošuntělých domů podél silnice a nakonec lesní cesta plná výmolů. Kroutila se chatařskou kolonií jako nudle řídkou polévkou a drncala tak, že jsem se několikrát pořádně praštila čelem do okénka, než jsme se konečně dokodrcaly na to správné místo a zastavily.

Bylo mi jasné, že nemám čekat zázraky, ale i tak jsem se neubránila zklamání. Ten domek možná kdysi býval výkřikem poslední módy a výdobytkem moderního života v reálném socialismu, už tehdy ho ale jistě všichni brali jen jako chatu, ne jako opravdový dům. Měl vysokánskou špidlatou střechu, která se u země potkávala s neposekanou trávou, oprýskané dřevěné obložení a půdorys menší než půlka školní třídy. Na dveřích visel přidaný zámek a okna byla zabarikádovaná proti zlodějům – jasný důkaz toho, že má jít o dům k navštěvování, ne k bydlení.

„Je starej,“ vzdychla jsem při pohledu na něj.

„Stáá-rééj!“ opakovala Klárka vesele a rozběhla se po zahradě.

I zahrada byla maličká a naprosto neudržovaná. Kromě ohniště, kupičky dřeva a malé terásky už se sem vešlo jen pár zdivočelých rybízových keřů a houževnatý ibišek u vchodu. Víc mě ale zarazilo, že místo plotu ji lemovala jen nízká zídka ledabyle složená z kamenů a polámaných zbytků cihel. Přes ni namyšleně nakukovaly pěstěné zahrady okolních chatiček a já si hned uvědomila, že o soukromí nemůže být ani řeč.

„Není to zrovna pevnost Boyard.“

„Neblázni,“ usmála se na mě mamka, „tady jsi v přírodě. Tady se přece nekrade a sousedi jsou přátelští!“

Něco bych namítla, ale Klárka zatím stihla obkroužit celý dům a přiřítila se k nám s naprosto odzbrojujícím nadšením. „Můžeme už dovnitř?“

„Pojďte, děvčata,“ zvedla mamka hrdě ruku s klíčem.

Nechápu, proč si tak zakládala na tom, že je to pro jednou konečně klíč, který patří jenom jí. Vždyť to vůbec nebyla pravda! Nepatřil sice žádnému chlapovi, ale tvářit se, jako by ta ubohá prateta byla už pod drnem a její dům už byl vlastně náš, to mi přišlo moc i na mou vždy dokonale netaktní matku.

„Myslíš, že tam budou černočerňáci?“ špitla Klárka, zatímco máma lomcovala zašlým zámkem.

„Rozhodně…“ Hned jsem zalitovala ironie, která se mi do odpovědi bezděky vkradla. Mám být přece veselá! Pamatuj Květo, nestěhujeme se, hledáme Totora! Klárka je tak skvělá, nemůžu jí to přece zkazit.

Uvnitř bylo opravdu překvapivě černo, protože přes zavřené okenice nepronikl ani jediný paprsek. Dokonce se odtud ozývalo i tajuplné šustění, jak se mamka pohmatem plížila předsíňkou, aby se dostala do obytné místnosti a otevřela tam okna.

Klárka se na mě významně podívala a já se podívala na ni. Pak sevřela mou dlaň a odhodlaně překročila práh. A tak jsme poprvé vešly do našeho starého, strašidelného domu se špičatou střechou.

Náš dům

Náš dům vypadal napínavě a tajuplně, jen dokud máma neotevřela okenice a nevystavila ho neúprosnému dennímu světlu. V tu chvíli mě napadlo, že takhle zachovalý skanzen sedmdesátých let by si už zasloužil spíš péči památkářů než normální obyvatele.

Maličká předsíňka, koupelnička za příčkou z umakartu, který zaručeně nechá zněle vyniknout všem těm roztodivným zvukům, co člověk ve své přízemní přirozenosti na záchodě vydává, schody příkřejší než stezka na Lysou horu a obytná místnost s kuchyňským koutem vybaveným jedinou elektrickou plotýnkou.

„Jděte se ještě podívat nahoru,“ velela mamka hrdě a já přemýšlela, jestli se opravdu zbláznila, nebo jestli je to jenom letní vtip.

Schody nahoru jsme zdolaly po čtyřech – a to je asi tak jediný způsob, jak se při tom nezabít – a pod šikmou střechou jsme našly dva pokojíčky. Každý z nich vyhlížel maličkým okénkem ve štítu a Klárka hned začala přemýšlet, který z těch výhledů se jí líbí víc.

Pravda, podle ničeho jiného nemělo smysl pokojíky rozlišovat, protože kromě zaprášeného koberce, čtvercových dílů prastarých, pestrobarevných matrací a dusného, nedýchatelného vzduchu tu nic víc nebylo.

„Květko, podívej,“ pobízela mě Klára vzrušeně a já nechápala, kde se v ní bere tolik radosti. Kéž bych se taky dokázala tak dětsky radovat při pohledu na tohle všechno! „Tamhle mají bazén!“

Z okna levého pokojíku bylo vidět skoro na všechny okolní chaty a zahrady a jedna z nich skutečně vynikala nad ostatní. Nejen velikým, vábivým bazénem, ale vůbec celou svou pěstěností. Chata patřící k bazénu byla velkolepá roubenka, nepochybně postavená dost nedávno, přestože svým stylem měla připomínat tradiční lidovou architekturu.

„Tohle bude náš pokoj,“ rozhodla Klárka.

„Myslela jsem si, že budete chtít okno směrem do lesa,“ pochybovala mamka, která zatím vyšplhala za námi po schodech.

„Kdepak,“ přidala jsem se, „chceme mít výhled do zahrad. Bude to mnohem zábavnější.“

„Holky, ale tady vás budou sousedi rušit… Často se tu slaví, popíjí. V tom druhém pokoji byste měly větší klid…“

„Jenom chceš, abysme neslyšely, když budeš po nocích na terase popíjet s Jardou,“ odtušila jsem.

Mámin výraz ztvrdl a rty se sevřely. „Jak chcete,“ odsekla nakonec, „ale pak za mnou nechoďte, že se chcete vyměnit.“

A tak jsme se stěhovaly. Uklízely a nosily a pak znovu nosily a uklízely. Ale byla to docela zábava. Po prvotním šoku se mi trochu ulevilo, protože voda tekla, bojler topil a do zimy bylo ještě daleko, takže ta malá kamínka na brikety umístěná v obývací místnosti jsem se rozhodla prozatím ignorovat.

První přespání mi připadalo spíš jako letní táboření. Až ta druhá noc, znepříjemněná bolením všech svalů v těle a palčivým horkem sálajícím z šikmé střechy byla skutečným návratem do reality.

Chtělo by to klimatizaci, přemítala jsem, když jsem nad ránem už po sté počítala prkna lakovaného obložení, abych konečně usnula. Klimatizaci a internet a taky nějaký obchod blíž než pět kilometrů po červené značce. Hromadná doprava by taky nezaškodila a možná i veřejný bazén, kam si člověk mohl v létě zaskočit, nebo kino, nebo aspoň blbý stánek se zmrzlinou.

Vzmuž se Květo! A nezapomínej na svůj plán. Je nejvyšší čas najít v okolí ten správný strom!

Pravda, asi to nebude staletý kafrovník, v jakém žil skutečný Totoro, ale stačil by mi i velký dub, nebo aspoň lípa. Hlavně to musí být strom výjimečný, výrazný a monumentální, jinak přece nemá smysl hrát si na to, že v něm žije duch lesa.

Až ten strom najdu, pověsím na jeho kmen stejné praporky, jako se v Japonsku věší na posvátné stromy. A potom k němu vezmu Klárku. Není zase tak malá, aby mi uvěřila, že ve stromě skutečně žije strašidlo – už je jí přece deset let –, ale i tak se z toho stromu může stát naše místo, naše tajemství. A z tajemství se rodí dobrodružství…

Nebe nad chatařským rájem zatím zbledlo a zrůžovělo. Pět hodin ráno.

Vykradla jsem se z pokoje, zdolala příkré, vrzající schody a s nejvyšší opatrností v tichosti navštívila koupelnu. Nakonec jsem se nepozorovaně vyplížila ze dveří.

Vzduch byl překvapivě svěží, voněl rosou a lučním kvítím. Trávou zarostlá cesta mi zmáčela tenisky i ponožky, ale v tom nepohodlí bylo cosi osvobozujícího. Čím rychleji jsem kráčela, tím snáz se mi dýchalo. S překvapením jsem si uvědomila, že se přihlouple usmívám, ale co na tom? Kdo by mě tu taky mohl v tuhle hodinu vidět? Usmívala jsem se na stromy a kapradí, na marnivou muchomůrku rudě zářící ze spadaného jehličí. Smála jsem se jako trdlo, když jsem viděla veverku pelášit vzhůru po kmeni smrku, a ještě víc jsem se smála z leknutí, které mi připravil zajíc, který vyrazil jako střela ze svého úkrytu a pelášil napříč přes cestu.

Lesní pěšinou jsem vyšla na úpatí kopce a pode mnou se otevřel pohled na ty zatracené Malinice. Chatky a chatičky, živé ploty, auta, trampolíny a bazény – skoro jako hračky rozsypané na dětském koberci. Jaká je to změna proti panelákům, chodníkům a silnicím brněnského sídliště… Kdekdo by nejspíš řekl, že změna k lepšímu. Jenže za jakou cenu?

Kroužila jsem lesem a vyhlížela jsem ten správný strom. Musí být dostatečně blízko, abychom se k němu mohly bez velkých příprav kdykoliv vypravit, ale zase nesmí být moc na očích, aby na nás lidi nezírali a nemysleli si přitom bůhvíco. A zatímco jsem hledala, obloha se docela rozjasnila, všechny červánkové barvy z ní zmizely a zůstalo jen jasně modré letní ráno, které vonělo sluncem a trávou.

Měla bych se vrátit, ať doma nemají strach.

Na zpáteční cestu jsem vyrazila docela jistě, můj orientační smysl nebyl nikdy špatný, jenže jakmile jsem sešla ze svahu a ponořila se do té změti cestiček a chatiček, optimismus mě rychle opustil. Jak mám kruci mezi všemi těmi špičatými střechami a ploty najít náš dům? Každá pěšinka vedla k nějaké chatce, ale tam taky končila. A ta naše barabizna jako by se do země propadla!

K tomu všemu se z domků už začínali vynořovat jejich obyvatelé, aby si užili prázdninové ráno; na zahradní židle se snášely pestrobarevné polštáře, nad čerstvě posekanou trávou se linula vůně instantní kávy a šustění sáčků od trvanlivého pečiva. A já jen zmateně couvala z cizích zahrádek, omlouvala se a ztrácela jsem se čím dál víc.

Pak mě najednou osvítilo. Přes vysoký, pečlivě zastřižený živý plot jsem uviděla černě zářící břidlicovou střechu. Její lesk jsem si nemohla splést; byla to střecha té luxusní roubené haciendy, na kterou s Klárkou koukáme z okna v našem pokoji.

Rozhodla jsem se jednat. Abych věděla, kterým směrem se odtud dát, musela jsem se na roubený dům jen trochu lépe podívat a trošku se porozhlédnout po jeho zahradě. Stačilo by mi najít bazén – a to by nemělo být těžké.

Chvíli jsem se plížila podél keřů, dokud jsem v nich neobjevila malou skulinu. Spíš jen řidší místečko, které mi dovolilo protáhnout se skrz. Protáhla jsem se.

Dřív, než jsem se stačila rozkoukat a vytřást si listí z vlasů, prosvištěl kolem mě šíp.

Vážně? Šíp!?

„Co tady proboha vyvádíš, mohl jsem tě trefit!“ rozkřičel se na mě kdosi.

Měl v ruce luk, na bradě pěstěný vous a byl dost při těle. Taková parodie na Robina Hooda.

„Co to sakra je! Mohl jsi mě trefit!“ vyhrkla jsem polekaně.

„Víš, co je tohle?“ pokračoval a demonstrativně cloumal vysokým křovím. „To je živý plot. To slovo PLOT znamená, že nemáš procházet skrz.“

„Já vím, co je plot,“ odsekla jsem, „ale potřebuju se dostat domů. V těch cestičkách tady aby se prase vyznalo.“

Nevydařený král zbojníků se trochu uklidnil a snad se i maličko pousmál. „A kam se teda snažíš dostat?“

Konečně jsem se rozhlédla kolem sebe. Ta zahrada byla překrásná. Pečlivě zastřižený trávník lemovala obruba z bílých oblázků, květinové keře pozvolna přecházely v živý plot a mohutná borovice za domem na to vše vrhala konejšivý stín.

„Ze svého okna vidím na váš bazén,“ vysvětlovala jsem, „takže bych se potřebovala podívat od něj… a pak bych měla mít představu, kam se snažím dostat.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Moje cesta do fantazie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.