Dítě z trosek

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Mechtild Borrmannová

Dítě z trosek – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kapitola 1

Hamburk, leden 1947

Na obzoru se objevilo první nafialovělé světlo. Táhlo se nad haldou sutin, sesouvalo do kráterů po bombách a vykreslovalo obrysy rozbořeného města. Honem přidal do kroku, už vidí, kudy po nerovném terénu našlapovat. Mráz mu ohlodával tváře i plíce, zalézal pod bundu, kterou mu matka spíchla ze staré armádní deky, a od země se prodíral tenkými podrážkami bot i děravými ponožkami. Od pusy mu stoupala pára, ale po rozvalinách hamburské čtvrti Hammerbrook se pohyboval suverénně, už na to měl vytrénované oko. Za provazem, jenž mu na bocích jistil příliš volné kalhoty, měl zastrčené kladivo na dobývání trubek, objímek a dveřních stěžejí ze stěn a kusů zdiva.

Mladší sestra Wiebke se na odklizené ulici držela na jeho úrovni a táhla za sebou ruční vozík.

Ten Hanno považoval za nejcennější rodinný majetek. Převezl na něm už pěknou řádku pokladů, které v rozvalinách ukořistil. Pásl po čemkoli, co se dalo zpeněžit na černém trhu, ale dnes naléhavě potřeboval dřevo na otop. Minulou zimu ještě v troskách nacházel trámy, dveře a okenní rámy, s nimiž překonali mrazivé dny, ale letos se mu nedařilo najít téměř nic. V prosinci dosud jezdily vlaky s uhlím a on si s několika dalšími chlapci troufl na otevřené vagóny. Venku na kolejích zakřivených do oblouku vlak pokaždé zpomalil. A pak to muselo odsýpat. Fofrem se přes spřáhla vyškrábat na vagón. Cesta nahoru a dolů byla nebezpečná, ale pokud někoho přemohl strach, že skončí pod vlakem, byl s ním amen.

„Jakmile nad tím začneš přemýšlet, je to hotová věc,“ varoval ho Peter. Když se ho na to doma vyptávala matka, Hanno pokaždé tvrdil, že se jen vmísil mezi sběrače, co se motají okolo tratě.

Jenže koleje už zledovatěly, vlaky jezdily zřídkakdy a Angláni zdvojnásobili hlídky. Uhlí bylo prakticky nemožné sehnat.

Malinký pokojík, který Hanno s matkou a sestrou obývali v jejich vybombardovaném domě na Ritterstraße, rychle vychládal. Pokud se jim denně nepodařilo aspoň na hodinku dvě zatopit, v noci se v místnosti udělal stejný mráz jako venku. Před pouhými třemi dny ve svém provizorním přístřešku umrzla stará paní Schöningová, které Hanno v minulosti vždycky daroval trochu uhlí, když nějaké měl.

Z potravin na příděl se do sytosti nenajedli. Matka sice chodila oklepávat cihly, ale aby nakrmili všechny tři krky aspoň dopolosyta, o to se staral on a jeho úlovky směňované na černém trhu. Před dvěma dny našel pouzdro s drahým plnicím perem a cestovním kalamářem. Jeden Anglán mu za ně dal deset anglických cigaret a ty mu poté vynesly dvě kila brambor a jednu řepu.

Ohlédl se zpátky na ulici. Wiebke pochodovala sem a tam vedle vozíku a zkříženýma rukama si rytmicky bušila do hrudníku.

Když Hamburk v létě 1943 zachvátily plameny a oni se vysoukali z bunkru, kde se předtím málem udusili, zůstalo jim jen oblečení, co měli na sobě. Uplynulo několik hodin od chvíle, kdy to spadlo na dům nad bunkrem. Ze zdí se uvolnila omítka, oblak prachu je štípal v očích i na plicích a všech čtyřiadvacet žen, dětí a starých lidí, s nimiž tam dole uvízli, proměnil v šedé postavičky, které vypadaly jako z cementu. S cementovými obličeji, co křičely, modlily se nebo naříkaly. Zabralo celé hodiny, než se podařilo vchod zevnitř odklidit, a tam nahoře už byl den, když se tou dírou konečně jeden po druhém proplazili na světlo. Venku nemohl uvěřit svým očím. Všude kolem oheň, široko daleko ani jeden dům, ulici vůbec nešlo rozeznat, jen plameny a skelety zdí, které se tyčily k černé obloze. Slunce se za stoupajícími oblaky dýmu dalo spíš jen tušit. Den bez světla, přitom výheň jako v peci. A mezi sutinami všichni ti mrtví. Ohořelá těla. Horkem svraštělá a k nepoznání znetvořená.

Jak dlouho tenkrát stáli v místech, kde kdysi bývala jejich ulice, a nemohli pochopit, co mají před očima, to už nevěděl. Ale jak paní Krögerová pobíhala kolem a s jekotem se modlila otčenáš, starý Vogler soustavně cosi drmolil o božím trestu a paní Weiserová zůstala sedět u vchodu do bunkru s mrtvou dvouletou dcerkou v náruči, houpala se tam a zpět a monotónním hlasem opakovala: „Spinká… nic jí není… spí…“ Vybavoval si to přesně. On sám cítil prázdno. Neměl žádné pocity ani myšlenky. Jen tu zaraženou, ochromující nechápavost.

V jednu chvíli ho za paži popadla matka a zatřásla s ním, jak to dělávala, když se na něj zlobila. „Hanno! Hanno, poslouchej mě!“ zakřičela na něj. Slyšel ji jako z velké dálky a vzpamatoval se teprve, až mu uštědřila pohlavek. Ztuhlost končetin polevila, a jakmile udělal několik krůčků, uvědomil si, že má nesnesitelnou žízeň, a znovu dokázal jasně uvažovat. A jeho první myšlenka zněla: „Proč to Vůdce dovolil?“

Matka ho pevně stiskla za ruku.

„Musíme odsud zmizet, slyšíš? Pojedeme ke strýčkovi Wilhelmovi do Pinnebergu.“ Plakala. Slzy jí na cementovém obličeji malovaly cestičky připomínající praskliny v betonu.

Kdosi přinesl vodu. Hanno pil, jako by se snažil uhasit nejen svou žízeň, ale zažehnat i posledních několik hodin.

Do Wiebke museli vodu vysloveně nalít. Jenom tam stála, mlčela jako zařezaná a na nic nereagovala. Bylo jí šest, nevzmohla se ani na krok, a když vyrazili na cestu, musela ji matka nést.

Krátce se ještě zastavili u svého domu. Střecha i horní patro vzaly za své. A tam ho zahlédl. U jednoho dveřního překladu v rozvalinách stál ruční vozík, jako by tam na ně čekal. Hanno se vyšplhal na ještě horkou haldu sutin a snesl ho odtamtud. Cestou do Pinnebergu na něm táhl Wiebke. Podobně jako oni opouštěly město stovky lidí. Tichý, málem nekonečný vlak, v němž tu a tam zaplakalo dítě, ale jinak nikomu nebylo do řeči.

Do Pinnebergu dorazili po půlnoci. Strýc Wilhelm s tetou Margret bydleli na kraji města v prostorném domě se zahradou. Strýc dával od prvního dne jasně najevo, že ho jejich přítomnost netěší, prohlašoval, že ani on neměl na růžích ustláno, a když byl doma, chodili kolem něj všichni po špičkách. Teta byla vlídná. Sice manželovi neodporovala, ale v kuchyni je utěšovala: „On to tak nemyslí. Nic si z toho nedělejte.“

Maminka si našla místo v továrně a z výdělku přispívala na domácnost, což strýce trochu obměkčilo. Ale jakmile skončila válka porážkou, začala být jeho zášť nesnesitelná. Že Hitler spáchal sebevraždu, považoval strýc za lež. Kromě toho nevynechal jedinou příležitost vysmát se malé Wiebke. Od osudné noci v bunkru koktala a v noci se pomočovala. Strýc nadával, že má nejdřív myslet a až pak mluvit. Že celý barák páchne jako chcanky a to její drmolení se nedá vydržet. Nato se s ním matka pustila do křížku, takže zpravidla odcházeli od stolu hladoví. Chtěli domů stůj co stůj, ale říkalo se, že Hamburk je uzavřený.

V srpnu 1945 se však dozvěděli, že pro obyvatele Hamburku uzávěra města neplatí. Následujícího dne byl strýc Wilhelm mimo domov a teta Margret jim vozík naložila přikrývkami, konzervovanou zeleninou, pytlem brambor, cibulemi, dvěma hrnci, trochou nádobí a příborů. Už chtěli vyrazit, ale teta ještě z domu dostrkala šicí stroj. „Když ho opatrně položíme nahoru a děti ho budou přidržovat, ještě se vám tam vejde. Já s tím stejně neumím.“ Matka to nejdřív nechtěla přijmout. „Co až si toho všimne Wilhelm?“ protestovala, ale teta zavrtěla hlavou. „To už nech na mně. Ty s ním umíš zacházet a určitě pro něj najdeš využití.“

Přestože Hamburk byl úplně zničený a oni tři dny a tři noci tábořili bez střechy nad hlavou u krajnice, neztráceli dobrou náladu. Dokonce znovu začali žertovat a společně se smát. Nejdřív vyklidili vchod do sklepa pod jejich domem. Tam chtěli prozatím žít, jenže Wiebke do sklepa zarputile odmítala vkročit. Plakala a nepomáhalo ani matčino ujišťování, že žádné bomby už padat nebudou, tudíž je to tam zavalit nemůže.

A tak vynosili horní haldu sutin a odkryli jednu napůl obyvatelnou místnost v přízemí. Hanno v rozvalinách sehnal dveře a prázdné okenní rámy vyplnili papundeklem. Zatímco matka s Wiebke si chodily přivydělávat oklepáváním cihel, on se od nynějška potuloval po troskách vybombardovaných ulic a v jednom kuse se pídil po čemkoli užitečném. Začátkem září vyhrabal z haldy sutin kamna a seznámil se přitom s Peterem Kampem. Tomu bylo sedmnáct, od náletů se životem protloukal sám a pomohl Hannovi těžká kamna naložit na vozík. Ruční vozík Petera dost zaujal, Hanno ho totiž mezitím zvětšil a stabilizoval pomocí vzpěr a těžkých fošen. Mladík mu za něj nabízel celý karton cigaret, ale Hanno byl neoblomný. Pak Peter navrhl, aby spojili síly, a od toho dne z nich byla sehraná dvojka.

V některých rozbořených oblastech platil zákaz vstupu, všude se tyčily výstražné tabule a Angláni uzavřené zóny obráželi v těch svých džípech. Ale Peter znal úkryty a tajné cesty a na černém trhu měl vynikající kontakty. Hanno se od něj přiučil, jak na věc, jak správně vyjednávat a se kterými překupníky radši vůbec neobchodovat. Na lov vyráželi vždycky ráno a pátrali po všem, co mělo hodnotu. Vpodvečer s kořistí zamířili na tržiště Neumarkt, směnili tam příbory, hrnce, vodovodní kohoutky, umyvadla, ubrusy a ložní prádlo za cigarety nebo říšské marky, zatímco plech, kov a kabely nosili na zadní dvorek k Alfredu Körnerovi, který všechno náležitě vážil, ale platil výhradně v říšských markách.

Takto spolupracovali přes rok, až do loňského října. Tehdy Petera sebrali při jedné razii na Neumarktu. Protože se to nestalo poprvé, putoval na měsíc za mříže. Začátkem listopadu měl být zpátky. Jenže nedorazil. Ještě předtím, než ho zatkli, mluvil o tom, že touží po změně. „Pryč z Hamburku,“ říkal, „v troskách už se stejně nedá nic pořádného najít. Nejlíp úplně pryč z Německa. Do Ameriky.“ Možná to opravdu udělal. Byl toho schopný. Jen to, že se nerozloučil, mu Hanno zazlíval.

Tyhle myšlenky Hannovi stále ještě kroužily hlavou, když se prodíral lednovým mrazem a ustavičně se ohlížel na ulici, kde stála malá Wiebke s vozíkem. Vtom ho uviděl. Vchod do sklepa mezi dvěma haldami trosek. Napůl zasypaný, ale přístupný. „No vida,“ zašeptal spokojeně. Opatrně sešel dolů po schodech, zvažoval každý krok. Ve zdi dosud visely dveřní panty, takže se hned pustil do díla a několika přesnými údery je vylomil, ale přitom nepoškodil. Po každé ráně se zaposlouchal, jestli otřes nerozpohyboval suť nad jeho hlavou. Kolem dál panovalo ticho. Spolu s okenním kováním, které našel předešlého dne, mohl za tenhle úlovek na černém trhu na náměstí Hansaplatz získat i pět až osm amerik a cigarety následně směnit za chleba. Ale na to radši nemyslet. Žádné myšlenky na jídlo, ty totiž jeho pozornost stáčely k hladu, jenž mu svíral žaludek.

Od vchodu dopadalo do sklepa sporé světlo a on obezřetně zamířil o něco hlouběji.

U levé zdi zmerčil malý dřevěný regál. Bude čím zatopit! Boční stěny byly přes metr a půl dlouhé, mezi nimi čtyři police. Opatrně fošny vyrazil, dbal na to, aby nepoškodil dlouhé hřebíky. Desky opřel o zeď, hřebíky strčil do kapsy bundy.

Mezitím se v přítmí rozkoukal. Vydal se do zadní části sklepa. Leželo tam něco velkého. Bělavě se to třpytilo. Co to je? Dva tři kroky vpřed, pak se prudce zastavil. Dlouho stál na místě a zíral na nahé tělo. Vybavil se mu mramor, nablýskaný bílý mramor s šedomodrými čarami, a taky mu blesklo hlavou, že bývala krásná.

Jako omráčený couval ke vchodu. Oči si musely zvyknout na denní světlo. Poblíž se cosi zatřpytilo. Sklonil se a automaticky drobný předmět vrazil do kapsy. Klopýtal ven, chtěl stůj co stůj pryč, dolů na ulici. Pak si vzpomněl na dřevo. Potácel se zpět. Jako potápěč se u vchodu do sklepa zhluboka nadechl, znovu se zanořil do přítmí, hodil si fošny na rameno a vynesl je. Venku se postupně uklidnil. Mrtvých už viděl spoustu. Mrtvoly ho neděsily, ovšem tahle žena byla jiná. Jinak mrtvá.

Když se s prkny blížil k ulici, zdálo se mu, že se nad rozvalinami najednou rozhostily nepřirozený jas a ticho. Zděšená strnulost. Nebylo slyšet žádné ptačí krákání, z dálky sem studený vítr nezanesl jediný zvuk. Pouze jeho klopýtavé kroky a řinčení hřebíků a dveřních pantů v kapse bundy.

Wiebke stála na Anckelmannstraße, paže ovinuté kolem útlého těla, zkřehle přešlapovala z jedné nohy na druhou a vyhýbala se jeho pohledu.

Až když fošny naložil na vozík, uviděl ho. Za Wiebke se krčil hoch, mohly mu být tři nebo čtyři roky. Měl na sobě dlouhé kalhoty, pevné boty, zelený kabát z tlusté plstěné vlny a šedou pletenou čepici. Drahé, teplé oblečení, přesto Hannovi neuniklo, že je ztuhlý mrazem.

Wiebke rozpačitě zabodla pohled do země a vykoktala: „Našla jsem ho tady. Hanno, on je úplně sám.“ Chvíli trvalo, než pochopil, jak to sestra myslí. Zakroutil hlavou. „Ne, Wiebke. Jen si ho pořádně prohlídni. Opuštěně nevypadá. Pro toho si určitě někdo přijde. Jdeme.“

Wiebke se ani nehnula. „Prosím, Hanno. Přece ho tady nenecháme,“ zakňourala, „vždyť tady nikdo není.“ Chtěl odtamtud zmizet, a ne se dohadovat se sestrou, a hlavně se toužil vyhnout tomu, aby je načapali Angláni.

Kromě toho musí domů honem dostat to dřevo. Matka ho naléhavě potřebuje. Vyrazil s vozíkem kupředu. Malý šel za ruku s Wiebke, ale nedokázal držet krok. Netrvalo dlouho a sestra s capartem zůstali pozadu. Hanno na ně musel čekat, postupovali příliš pomalu.

„Vidíš sama. Akorát nás zdržuje,“ zaláteřil, a protože měla Wiebke znovu slzy na krajíčku, popadl kloučka bez okolků do náruče a sestře přenechal vozík. Obličejík měl hošík doruda zmrzlý a nehybný a Hanno hned pochopil, proč se mu tak špatně chodí. Malý byl pomočený a kalhoty mu zmrzly na kámen. Hanno si rozepnul svůj beztak příliš široký kabát a dítě pod něj skryl. Vyptával se ho na jméno. „Ale no tak, snad víš, jak se jmenuješ? Kdepak máš rodiče?“ Klouček dál mlčel, pohled měl strnulý. A jak ho tak nesl mrazem, napadlo Hanna náhle, že dítě kolem sebe šíří totéž děsivé ticho, které před chvílí zaznamenal cestou z trosek.

Kapitola 2

Kolín nad Rýnem, srpen 1992

I poslední hosté už odešli. Thomas a její kolegyně Irene ještě pomáhali zahladit po oslavě největší stopy, ale pak se rozloučili i oni. Vydařený večírek. Přitom zpočátku to tak nevypadalo. Horko nakumulované během dne spočívalo na zahradě a terase jako tlustá deka a ta správná atmosféra se ne a ne dostavit, ale když se okolo deváté přihnala bouřka, zničehonic se to změnilo. Na terase se pak tancovalo a popíjelo až do půlnoci, takže se trochu obávala, že si budou stěžovat sousedi.

Anna zapne myčku a zabalené zbytky pohoštění uloží do lednice. Hodiny na sporáku ukazují půl třetí. S poslední sklenicí červeného vína obejde kuchyňský ostrůvek a posadí se k novému oválnému jídelnímu stolu. Tenká, přes tři metry dlouhá deska z třešňového dřeva spočívá na dvou skleněných nohách a kraluje celému prostoru, jako by se vznášela. Ta lehkost ji uhranula.

Širokým obloukem leštěné dřevo pohladí. Stůl byl drahý, vlastně až moc. Před třemi dny jí ho dovezli, právě včas na oslavu jejích čtyřicátých narozenin. Už čtyřicátých! To číslo jí připadalo jako překážka. Za ní – to si pevně předsevzala – budou následovat změny. Proč si usmyslela, že hned první změna se bude týkat nového jídelního stolu a ten starý, který zdědila po matce, musí z domu, nedovedla přesně vysvětlit. Ale věkovitý kus nábytku, u něhož sedávala už od dětství, působil se všemi svými zářezy, vypálenými cejchy a skvrnami jako symbol. Symbol všeho těžkého. Koule u nohy. Újmy nahromaděné za dlouhá desetiletí se zaryly hluboko do dřeva a odolávaly všem pokusům o renovaci. Anna si na té desce mohla číst jako v knize. Sklouznutí nože, rozmatlané borůvky, obtisky od červeného vína, když si matka v opilosti nemotorně dolívala, fleky od nedbale postavených, příliš horkých hrnců a černohnědé šrámy od zapomenutých cigaret. A byl to také stůl, u něhož se učila matčina pravidla. Bez práce nejsou koláče. Kdo šetří, má za tři. Život není peříčko.

Když dospívala a někdy, podle přísného matčina názoru, utratila peníze za nějakou zbytečnost, vždycky mámu předběhla, zakryla si uši rukama a zaječela:

„No jo, já vím. Kdo šetří…“

Jak moc se těmi pravidly sama řídila, si uvědomila až v posledních měsících.

Coby učitelka měla slušný, stabilní příjem a s penězi zacházela velice šetrně, velkou část investovala do zabezpečení své budoucnosti. Jakmile se však přihodilo něco neočekávaného, zmocnila se jí obrovská úzkost, která poslední dobou stále častěji eskalovala až do záchvatů paniky. Velký šedý pes, co na ni znenadání skočil. To pak lapala po dechu a myslela si, že ztrácí půdu pod nohama. Cítila neopodstatněný, existenciální strach, jejž nedokázala vysvětlit a občas jí připadalo, že snad ani není její.

Smočí prst ve víně, přejede po tenkém okraji sklenice a zaposlouchá se do sférického tónu. Potěšilo ji, že přišel i Thomas. Jejich manželství skončilo před pěti lety rozvodem. Nerozešli se ve zlém, ale přerušili spolu kontakt a teprve v posledních měsících se začali znovu pravidelně vídat. Jejich svazek ztroskotal na bezdětnosti. Když se ukázalo, že nemůžou mít děti, vrhli se oba do práce a už vedle sebe jen žili. Ona se naplno věnovala svým žáčkům a Thomas budoval kariéru jako partner v jedné prestižní advokátní kanceláři. Poslední roky svého vztahu svorně nazývali „lístečkovým manželstvím“. Skoro se nepotkávali, ovšem ráno i večer se na stole povalovaly nejrůznější vzkazy, které pokaždé končily rozloučením „Pusu“. Tehdy už se přitom polibky dávno nezahrnovali.

Měla by si jít lehnout, ale Thomas se při úklidu zmínil o Anquistově usedlosti a od té chvíle její únavu vystřídal roztěkaný neklid.

„Mám jednoho klienta, co podává žalobu ohledně restituce majetku v Sasku. Jak to vlastně vypadá s usedlostí tvého dědečka v Uckermarku? Nechystá se ji tvoje máma nárokovat?“

Zasmála se a zavrtěla hlavou. „Určitě ne. Víš přece, že už jen zmínka na toto téma je pro ni tabu.“

Thomas hovořil o restitucích po sjednocení Východního a Západního Německa, a jak měl ve zvyku, tasil všechny argumenty pro i proti. Jeho závěr zněl: „Pokud tvoje máti nechce usedlost zpátky, mohla by aspoň dostat nějaké odškodnění. Důchod má přece jen dost nízký.“

Anna se napije vína.

Před čtyřmi lety matka prodala hospodu na Niehler Straße v kolínské čtvrti Nippes a utržené peníze investovala do koupě bytu v sousedním Ehrenfeldu. Coby živnostnice musí bývalá hostinská vyjít s malým důchodem, k němuž jí Anna každý měsíc něco přispěje. Ať už by se takové odškodnění pohybovalo v jakékoli výši, byl by nerozum, kdyby to matka aspoň nezkusila.

Anna obejde kuchyňský ostrůvek a sklenku na víno opláchne. Thomas se nabídl, že se na to podívá.

„Tak jako tak se tím teď zabývám. Jestli chceš, zkusím zjistit, jak to s tou usedlostí vypadá. Úplně nezávazně.“ Trochu váhala, ale nakonec souhlasila. Nemohlo to ničemu uškodit a s matkou by to probrala, až kdyby měla v ruce něco konkrétního.

Zmíněný rozhovor s Thomasem se odehrál jen tak mimochodem, mezi rachocením nádobí během úklidu. Teprve když i s Irene odešel, začala se cítit nesvá. Možná se unáhlila. Matka o čase stráveném v Uckermarku nikdy nemluvila a Anna znala jen útržky.

Že se na Anquistově usedlosti živili lesnictvím a chovem koní a po válce byli jako všichni velkostatkáři v sovětské okupační zóně vyvlastněni. Dědeček s matkou v roce 1946 uprchli do anglické okupační zóny, poté nasedli na loď a emigrovali do Jihoafrické republiky.

Víc o tom matka nevyprávěla, jen o čase stráveném v Johannesburgu se občas zmínila. Dědeček si na tamní kraj, lidi a podnebí nemohl zvyknout. Onemocněl, jakmile dorazili.

Matka pracovala jako písařka v dovozní firmě, kde se seznámila s Norbertem Meerbaumem. Byl obchodním zástupcem a také on po válce emigroval z Německa. Jednoho dne se u jejího psacího stolu objevil s kyticí a pozval ji, aby si s ním vyrazila do společnosti. O tom večeru vyprávěla ráda. „Šli jsme na dožínky majitelů plantáží, slavnost se konala v tanečním sále jednoho luxusního hotelu,“ líčila nadšeně. „On byl urostlý a vynikající tanečník. Rázem se z nás stala hlavní atrakce večera, ostatní hosté se za námi otáčeli.“ O rok později ji na terase téhož hotelu požádal o ruku.

První roky s Norbertem Meerbaumem byly pravděpodobně šťastné, svědčily o tom rozmanité fotografie a také matčin hlas, když o tom období hovořila. Roku 1952 se narodila ona – Anna – a krátce nato dědeček zemřel. Když jejímu otci nabídli dobře placené místo farmaceutického zástupce v Německu, přestěhovali se nazpátek.

„Obrovská chyba,“ říkávala matka, když dospěla k tomuto bodu vyprávění, a kolem úst se jí objevila vráska lítosti a opovržení.

Bydleli v Kolíně nad Rýnem a otec byl pořád někde na cestách. Byt měli na Niehler Straße nad hospodou Šprýmy, jejímž stálým hostem se matka vzápětí stala. Na bouřlivé hádky svých rodičů si Anna dobře pamatovala. Otcovy služební cesty se neustále prodlužovaly, a když jí bylo osm, už se nevrátil vůbec. Od té doby pila matka od rána do večera a Anna plakala a křičela, když maminku našla na podlaze v kuchyni nebo v koupelně mezi vanou a záchodem – bezvládně tam ležela a nejevila známky života. Tak to šlo celé týdny.

A potom, ze dne na den, bylo najednou po všem. Matka se vzpamatovala, nastoupila jako servírka do Šprýmů a o dva roky později si nájemní smlouvu za celý podnik nechala přepsat na sebe. Ne že by s alkoholem skoncovala úplně, od té doby však popíjela s mírou a nikdy už se nezřídila do bezvědomí. Jako samoživitelka, která na vlastní pěst provozovala lokál, to v šedesátých letech neměla jednoduché. Byla krásná a kolovaly o ní obhroublé drby. Ale ona o ně nedbala, s chlapy za výčepním pultem si uměla poradit a nechutné pomluvy časem utichly. Roku 1965 se Norbert Meerbaum ozval ještě jednou. Dopis přišel z Antverp, žádal v něm zdvořile a stručně o rozvod.

To psaní stále má. Matka ho tehdy přečetla nahlas, roztrhala a vyhodila do koše. Protože otec v dopise vůbec nezmiňoval ji – svého andílka –, myslela si, že maminka určitě nějakou pasáž vynechala. Potají cáry z koše posbírala a pečlivě nalepila na papír. Matka však nevypustila vůbec nic, skutečně své dceři nevěnoval ani slůvko.

Znovu se o ni pokusí plíživá bolest a ona se chvíli musí sama sebe udiveně ptát, proč tohle svědectví tátovy lhostejnosti dodnes schraňuje.

V posteli se dlouho převaluje a nemůže zabrat, okno otevřela dokořán a čeká, až chladný noční vzduch konečně pronikne i do místnosti. Možná by měla Thomase poprosit, aby to nechal být, jelikož nejpozději v okamžiku, kdy se objeví vyhlídka na odškodné, by si musela promluvit s matkou. A na tu hádku radši nechce ani pomyslet.

Zároveň ovšem cítí jistou zvědavost. O své rodině toho ví tak málo. Mohla by si do Uckermarku zajet a panství si aspoň prohlédnout. Matka se o tom přece vůbec nemusí dozvědět. Vnímá, jak se jí při poslední myšlence sevřelo hrdlo. A už je tady zase. Bušení srdce. Rozkymácená podlaha. Velký šedý pes strachu.

Kapitola 3

Okres Uckermark, duben 1945

První teplé jarní dny, kdy se z polí odpařovala ranní rosa a veškeré čekání dospělo ke konci, míval odjakživa nejradši. Ale dnešní idylce nevěnoval ani pohled. Heinrich Anquist stál na úzkém balkonu v patře usedlosti a dalekohledem si prohlížel příjezdovou cestu až k hlavní silnici. Trvalo to už tři dny. Posádková auta, pěchota, zásobovací vozy a občas i tanky. Ustupovali. Mluvilo se o nové obranné linii dále na západ, ale vpřed už to prorazí jen stěží. Silnici zaplnila procesí uprchlíků. Celé dny bylo slyšet burácení Stalinových varhan, neslo se přes jezera i ztichlé kopce a nezadržitelně se blížilo. Dlouhé týdny sloužilo Anquistovo panství jako tranzitní tábor pro utečence. Přístřešek i stodolu zaplnili prakticky do posledního místečka, před čtyřmi dny ale všichni definitivně vyrazili na cestu. Byl rád. Déle by tolik lidí zaopatřit nedokázal. Zásoby potravin i krmivo pro koně docházely.

Též služebnictvo a polské válečné zajatce Heinrich Anquist požádal, aby se sbalili a vydali na cestu spolu s uprchlíky. Věnoval jim dva koně a dva vozy. Stará Wilhelmine, která na panství čtyřicet let vařila a před několika měsíci si k sobě vzala svou osiřelou neteř Almuth z Berlína, však zůstala. A také Josef odmítl odejít, ten zde vyrostl a usedlost opouštěl pouze tehdy, když bylo třeba zavézt bandasky do mlékárny. V dětství ho postihla dětská obrna, od té doby měl jednu nohu ochrnutou. Že ve dvaceti letech nemohl naverbovat k vojsku, považoval za svůj neomluvitelný škraloup. „Dyť bych před nepřítelem daleko neutek,“ trousil vzdorovitě a jakékoli přesvědčování se míjelo účinkem.

V panském domě tedy zbylo jen skromné společenství. Kromě Wilhelmine, Josefa a Almuth usedlost obývala Anquistova dcera Clara a jeho snacha Isabell s dětmi Margaretou a Konradem. Byl by klidnější, kdyby odešli spolu s ostatními, ale syn Ferdinand před týdnem poslal telegram, že je na zpáteční cestě domů. „Ustupujeme. Stop. Za pár dní jsem doma. Stop.“

Isabell na něj chtěla počkat. „Neodejdu bez něj,“ prohlásila. „Vždyť tu určitě bude každou chvíli.“

„To Rusové taky,“ láteřila Clara, „měla bys myslet na děti.“

Jenže Isabell si to nenechala vymluvit. „Ferdinand dorazí dřív než Rusové a bude si vědět rady.“ To bylo její poslední slovo.

Včera do kufrů a truhel spěšně zabalili stříbrné příbory, cenné obrazy, míšeňský porcelán i prvotřídní oblečení a všechno to zakopali v lese u jezera. Rodinné šperky, hotovost a důležité papíry vložil do kovové schránky a schoval pod betonovou dlažbu za koňskými stájemi. Věděl o tom jen on a Clara. Následně spálil Vůdcův portrét i svou stranickou legitimaci.

Do strany vstoupil v roce 1939. Jeho koňský chov se těšil vynikající pověsti a armáda byla jeho nejlepším zákazníkem. Pak mu ovšem oznámili, že v další zakázky může doufat jedině jako člen strany. Velkou hlavu si s tím nedělal. Politika ho nezajímala. Malý ústupek, říkal si tenkrát, ale po prvním kompromisu následovaly další.

Všechno šlo jako na drátkách, celé roky vydělával, i půdu si přikoupil. Až když přitáhla ruská vojska, začal mít pochybnosti. To už však bylo na všechno pozdě. Syn Ferdinand byl armádním důstojníkem, a když dostal dovolenou, přinášel zprávy z východu, kterým otec málem nemohl uvěřit. Vypálené vesnice. Střílení civilistů. Dokonce i o ženách a dětech mluvil.

A zítra v noci, nebo nejpozději ráno budou mít Rusy na prahu.

Zaslechl, jak se otevřely těžké dveře pánského salonku a kdosi se zastavil u vchodu na balkon.

„Tati?“ Clara Anquistová promluvila pevným hlasem. „Jsme připravení.“

Anquist sklopil dalekohled a otočil se čelem k ní. „Krávy nechte na pastvě, ale březí klisny ještě odveďte do stáje. Musíme přece nějak začít, až bude po všem.“

Sotva to pronesl a spatřil Clařin znepokojený pohled, rozpačitě se zarazil. Co to blábolí? Ale nemohl zastřít, že v sobě tuhle naději choval. Nějakým způsobem si bude muset poradit i v okupované zemi a funkční hospodářství se hodí vždycky. Dalekohled odložil stranou a vešel do místnosti.

Domluvili se, že se v příštích několika dnech ukryjí v chatě u jezera, než se uklidní situace a fronta odtáhne. Malá dřevěná chatrč zastrčená v lese. Roky ji nepoužívali. Cestička k ní dávno zarostla. Josef s Clarou předchozího dne rozbili přistávací lávku, jediný viditelný důkaz, že místo někdy využívali lidé. Když ještě žila Heinrichova manželka Johanna, večer po práci na molo pravidelně chodívali s dětmi. Projížděli se po jezeře v pramici, děti se učily plavat a v zimě bruslit. Ale to bylo v jiných dobách, v jiném životě.

„Zásoby, přikrývky, oblečení a petrolejové lampy už máme v chatě. Obě pušky jsou ještě schované,“ pronesla Clara. „Jídlo nám vystačí zhruba na týden.“

„Dobře.“ Ukázal k balkonu. „V noci nebo nejpozději zítra je tady máme. Večer vyrazíme.“

Poplácal ji po tváři. Už ve dvaceti, po matčině smrti, převzala Clara všechny povinnosti paní domu. Byla hezká, ale ne v tradičním slova smyslu. Nejspíš to byla ta její hrdost, tou přitahovala mužské pohledy. Slámově plavé vlasy, rovný nos i modré oči zdědila po matce. To, jak byla vysoká a silná, jak ji to táhlo ke koňům a nevyhýbala se tělesné práci, měla zase po něm. Rád by ji viděl pod čepcem, ale ona dle svých slov čekala na „toho pravého“. Nějakou dobu to vypadalo nadějně. Do oka jí padl Magnus Ambacher, kamarád jeho syna. Pocházel z Berlína a stejně jako Ferdinand chodil na Joachimsthalské gymnázium v Templinu. Ferdinand bydlel přes týden na internátu a víkendy trávil doma. Svého kamaráda Magnuse brával pravidelně s sebou, ale když školu dokončili a Magnus se vrátil do Berlína studovat medicínu, postupně spolu ztratili kontakt.

Clara se všemožně snažila nedat najevo zklamání, ale Heinrich věděl, že ji to dosud trápí. Teď už jí bylo pětadvacet, a když přišla řeč na manželství, její odpověď zněla: „Uvidíme. Až skončí válka, uvidíme co dál.“

Když dcera odešla, vrátil se zpátky na balkon. Za několik dní celé tohle šílenství skončí a do té doby chtěl, aby byly ženy v bezpečí. Rusy předcházela strašlivá pověst. Mluvilo se o drancování a znásilňování. Znovu vzal dalekohled a prohlédl si pole za hlavní silnicí. Odtamtud zřejmě přijdou. Ani na vteřinu ho nenapadlo, že možná nezahlédne všechny, že nebudou postupovat ve vyrovnané řadě.

Neodpustitelná chyba, kterou si uvědomil, až když se oba psi na nádvoří divoce rozštěkali. Pak se ozvaly výstřely a zvířata ztichla. „Je pozdě!“ Na nic jiného nedokázal myslet, v hlavě mu hučelo jen tohle jeho „je pozdě, pozdě na všechno“.

Ženy a děti byly ještě v domě. Rozběhl se chodbou k oknům na jih, slyšel, jak dole na dveře buší pažby pušek. Křičel: „Claro! Isabell!“, ale odpověď nepřicházela. Vběhl do Isabellina pokoje orientovaného na západ a odhrnul záclonu. Vtom je uviděl. Utíkali přes pole k lesu. Sedmiletá Margareta běžela za ruku s Josefem a Clara nesla malého Konrada.

„Díkybohu,“ zašeptal s úlevou. Dole se roztříštily dřevěné dveře, vzápětí uslyšel vojáky ve vstupní hale. Dupot těžkých holínek. Rozléhal se řev, tříštilo se sklo a porcelán, dřevo praskalo. Potom křik. Wilhelmine! Její neteř Almuth zahlédl s ostatními, ale Wilhelmine s nimi nebyla. Rozběhl se ke schodišti, chtěl se dostat dolů do kuchyně. Znovu padly výstřely. Wilhelmine křičet přestala. Zastavil se na schodech a shlížel dolů. Muži si ho nevšimli, snášeli do haly zásoby potravin. Brambory, slaninu, mouku. Heinrich Anquist kráčel se vztyčenou hlavou dolů po širokém schodišti, smířený s tím, že ho okamžitě zasáhne kulka. Když si ho všimli, byl už v polovině cesty. Dva vojáci se k němu vrhli, popadli ho a ze zbylých schodů dostrkali. Ztratil rovnováhu a spadl na mozaikovou podlahu v hale.

Jeden z chlapů si k němu dřepl, popadl ho za prořídlé šedé vlasy a zvedl mu hlavu do výše. Mluvil lámanou němčinou, nazval ho nacistickou sviní a zeptal se: „Kde tvoje lidi? Kde tvoje lidi!“

Heinrich Anquist mu pohlédl do tmavých očí. „Takže takhle to skončí,“ pomyslel si a řekl: „Tady už žádní lidé nejsou.“ Málem se ulehčeně usmál, protože to byla pravda.

Ve vojákových očích spatřil hněv, zaslechl poplašené ržání klisen, které zůstaly nahnané venku na nádvoří. „Ne naše březí klisny,“ pomyslel si, „vždyť Ferdinand nebude mít, jak začít nanovo, až…“

„Fašisto,“ odplivl si rudoarmějec opovržlivě. Heinrich Anquist ještě ucítil, jak mu vší silou mrštil hlavou o kamennou podlahu. Pak byla tma.

Kapitola 4

Hamburk, leden 1947

Agnes Dietzová seděla onoho 28. ledna v kabátu u šicího stroje a snažila se přešít tmavomodré šaty z jemného taftu. Její kabát pocházel ještě z dobrých let. Tehdy měla oblé boky a plná prsa, teď jí byl příliš volný a konce rukávů při každém pohybu překážely. Pokud Hanno s Wiebke brzy nepřinesou dřevo na otop, nepodaří se jí šaty dokončit včas. Věnovala se jim už předchozího večera, ale práce se vlekla, protože měla chladem ztuhlé a špatně pohyblivé prsty a kluzká látka ze znecitlivělých rukou neustále vyklouzávala. Kůži měla zhrublou, zachytávala se o límec šatů a vytáhla přitom jednu nitku.

Agnes vstala a začala popocházet po místnosti, mnula si ruce, přidržovala si je před obličejem a dýchala na ně, dokud se jí znovu nerozproudila krev. V posledních měsících se rozkřiklo, že vlastní šicí stroj a umí s ním zacházet. Při oklepávání cihel se seznámila s Magdou, která bydlela se třemi dětmi v jedné z chatrčí na Auenstraße, v nouzovém přístřešku z vlnitého plechu, jichž ve městě vyrostly stovky. Magda prala prádlo u majora Gardnera v luxusní čtvrti Rotherbaum. Část žen jí spílala, protože pocházela z východu a pracovala pro „nepřítele“, ale ona si nic z toho nenechala líbit.

„Válka skončila a já musím nějak nakrmit tři hladové krky,“ hájila se a Agnes souhlasně přikývla.

To Magda jí tuhle krejčovskou zakázku před několika dny dohodila. Šaty patřily paní Gardnerové, Agnes je měla opravit a odpoledne doručit do Rotherbaumu na Heimhuder Straße. Všechno se pokazilo už včera večer při párání starých švů. Když se pokusila nit vytáhnout vcelku, aby ji poté mohla znovu použít, pod ztuhlými prsty se jí přetrhla. Aby mohla pokračovat, vypárala černou nit z lemu vlastní spodničky. Ale pokud Hanno s Wiebke brzy nepřinesou dříví a pokoj se jim nepodaří aspoň na chvilku vyhřát, nestihne šaty dokončit včas. Přitom chtěla dodržet stanovený termín a odvést dobrou práci, protože doufala v další zakázky. Magda říkala, že Gardnerová je sice náročná, ale pokud bude spokojená, na odměně skrblit nebude.

Bylo už skoro dvanáct, když venku konečně zaslechla Hanna s Wiebke a rozběhla se ke dveřím.

„Máte…?“ Zarazila se.

„Ale… kdopak je tohle?“

Hanno malého postavil vedle Wiebke a ta se to pokusila vysvětlit. Zaškobrtla už na první slabice, jako vždycky, když byla nervózní. Bratr jí přispěchal na pomoc. „Byl sám. Stál u rozvalin na Anckelmannstraße.“ A aby debatu prozatím uzavřel, honem dodal: „Máme dřevo.“

Zamířil do místnosti, vzal sekeru, kterou mu daroval Peter, a pustil se do štípání prken na vhodnou velikost. Agnes Dietzová si prohlížela toho malého caparta. „Ale nemůžete sem jen tak přitáhnout cizí děcko. Vždyť si ho prohlídněte. Ten přece něčí je.“

Hanno zavrtěl hlavou. „Nikdo tam nebyl, vážně. Široko daleko nikde nikdo.“

Agnes chlapce zvedla do náruče a promluvila na něj: „Tak pojď. Nejdřív půjdeme dál a zatopíme. Pak se uvidí.“

Malý na její slova nezareagoval, byl ztuhlý mrazem a vypadal zcela apaticky. Posadila ho na postel, prohmatala mu ručičky, sundala boty a na kámen zmrzlé kalhoty i spodní prádlo. Pak prohlédla jeho chodidla a nohy. Omrzliny žádné nenašla, a tak prohlásila: „To není nic hrozného. Za chvíli bude dobře.“

Odhrnula peřinu a kloučka do ní zabalila. Hanno přišel s nasekaným dřevem a rozdělal oheň v kamnech. Místnost měla sotva dvanáct metrů čtverečních. Vlevo vedle kamen ležely matrace s peřinou a dvěma armádními dekami, které obstarali Hanno s Peterem. Složené lehátko opřené o zeď měli z protileteckého krytu. V zinkové vaně prali prádlo, zároveň však sloužila i ke koupání. Vpravo vedle kamen stál stůl se třemi nohami. Čtvrtou nahradili prknem. Taky dvě židle a stoličku Hanno s Peterem zachránili z rozvalin a opravili. U vchodu se krčila kredenc bez dvířek. Ta po bombardování zůstala na svém místě a přežila i to, že se horní část domu zbortila. Ve spodní části skladovali oblečení a ručníky a o polici výš měli dva hrnce a nádobí z Pinnebergu.

Úplně nahoře stála prázdná plechovka. Tu si Wiebke brávala do školy. V poledne tam děti dostávaly půl litru polévky, ale od Vánoc byla škola zavřená a Wiebke o příděl polední polévky přišla.

Loni v létě mládenci sehnali tabuli skla a tmel a odstranili z okenního otvoru lepenku. Tou dobou už na ulici znovu vztyčili sloupy elektrického vedení, takže měli každý den na několik hodin proud. Za žárovku zaplatili malé jmění.

Wiebke vklouzla pod přikrývku za hošíkem a Agnes Dietzová rozdrtila tenkou vrstvičku ledu v kbelíku s vodou. Jeden z hrnců postavila na plotnu a ze sušeného heřmánku uvařila čaj. Kromě toho položila na kamna cihlu. Teplo se v pokoji rychle šířilo, ale dřevo jim nevydrží dlouho. Přidržela ruce nad hrncem a pak si znovu sedla k práci.

Tím, co si počnou s cizím děckem, se bude zabývat později. Teď musí využít tepla a dokončit práci. Magda říkala, že major na požádání zaplatí i potravinami, uhlím nebo cigaretami. Agnes na ni užasle pohlédla a Magda se rozesmála. „I Angláni dobře vědí, která bije.“

Agnes na černém trhu nikdy nebyla. Hanno se tam často motal s Peterem, ale od kamarádova zatčení si o syna dělala starosti. Na druhou stranu by se bez Hannova kšeftaření asi neprotloukli. Z toho, na co měli nárok dle přídělových lístků, se dosyta nenajedli, sama často prostála dlouhé hodiny ve frontě před obchodem a domů se stejně vrátila s prázdnou, protože v krámu už neměli ani náhražkový chleba z pilin. Proslýchalo se, že u zadních dveří pekárny se chléb sehnat dal, ovšem za ceny, které pro ně byly neúnosné.

Ještě jednou vstala, horkou cihlu strčila do ošuntělého ručníku a položila ho do postele k chlapci. Wiebke vedle něj seděla v kabátu přikrytá až po břicho a po lžičkách mu podávala čaj.

Agnes se úplně zabrala do práce, když si toho náhle všimla, vzhlédla a podívala se na Hanna. Ten poslouchal stejně fascinovaně jako ona.

„Hned ti bude líp. Tohle tě zahřeje. Už se nemusíš ničeho bát. Já na tebe dám pozor.“

Wiebke si s klučíkem povídala a zakoktávala se jen nepatrně, vždycky na začátku věty. Tak se pohroužila do péče o malého, že najednou mluvila téměř plynule.

Agnes se zarazila. Uplynuly víc než tři roky od chvíle, kdy dceru naposledy slyšela mluvit takhle, a zjevně i Hanno vycítil, že by nebylo moudré sestru přerušovat a upozorňovat ji na to.

Teplo, dcerčin starostlivý šepot, rovnoměrné drnčení šicího stroje a šaty, které se jí přece jen povede dokončit. Agnes Dietzová to poledne ucítila cosi, co už považovala za dávno ztracené. Optimismus. Jedno opatrné „možná“. Možná se jim přece jen podaří znovu odrazit ode dna.

Brzy už byl slyšet jen šicí stroj. Wiebke odložila šálek stranou, zalezla si pod deku celá a oba tam s capartem usnuli. Hanno seděl naproti matce u kuchyňského stolu, procházel si kapsy a vykládal na něj úlovky posledních dní. Třídil hřebíky, šrouby, dveřní stěžeje a objímky a opracovával rezavá místečka kouskem smirkového papíru. Takových věciček byl na černém trhu nedostatek a byla po nich poptávka. A čím lépe vypadaly, tím víc toho za ně mohl chtít, byť ani tak jim ta hromádka na stole žádný velký balík nevydělá. Agnes si ho opakovaně měřila pohledem. Syn byl nezvykle tichý a vypadal sklíčeně.

„Co je s tebou?“ zeptala se šeptem.

Vyhnul se jejímu pohledu, pak ukázal bradou k posteli. „Co s ním?“

Otočila se a pohlédla na chlapce.

„Nejdřív by se měl trochu zahřát a vyspat. Potom ho vezmeme k faráři. Ten si bude vědět rady.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dítě z trosek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.