Kristýna Trpková

VESNICE

VESNICE

Copyright © Kristýna Trpková, 2022

ISBN 978-80-242-7981-7

Román Vesnice je zcela fiktivní a jakákoli podobnost se skutečnými osobami či událostmi je pouze náhodná.

Všem dětem,

které zmizely beze stopy…

… protože jsou to právě ony,

kdo by měl stát za všechno úsilí světa.

Prolog

Horko. Neskutečné horko a dusno. Asi tak by se dalo shrnout letošní léto. Venku je téměř nedýchatelno. Od začátku června padá jeden teplotní rekord za druhým. Ostré sluneční paprsky doléhají na rozžhavenou zem, vytrvale taví asfalt na silnicích, rozpalují střechy domů a jinak zelenou trávu barví dožluta.

Sucho. Otřesné, ničivé sucho, jedno z nejhorších za poslední roky. Zdevastovaná úroda, scvrklé ovoce padající z odumírajících stromů. Zelenina, jejíž plody ani nedostaly příležitost vyrůst. Vysychající studny a říčky, které se ztrácejí přímo před očima. Nekonečná vlna tropických dní.

Obce zakazují napouštění bazénů. Není nejmenších pochyb, že léto 2018 bude jedno z nejteplejších vůbec.

Pak ale žhnoucí slunce začne zničehonic slábnout, obloha potemní. Když už se zdálo, že příroda svůj boj vzdala, ponechala své lesy, pole a louky napospas nemilosrdným klimatickým změnám, začnou se z nebe snášet drobné kapky prvního červencového deště a lačně se vsáknou do suchem ztvrdlé a popraskané půdy.

Přichází to, na co všichni tak dlouho čekali. Bouře.

Dlouhý a intenzivní déšť příjemně ochlazuje vzduch, zvlhčuje zahrady a plní vodou vyprahlá koryta potoků i řek, navrací krajině její zeleň a rostlinám pozvolna vdechuje nový život. Neustává. Trvá několik dní a nocí. Jeho poslání je jasné – zmírnit škody napáchané neutuchajícími vedry, zachránit vše, pro co ještě není příliš pozdě.

Kdesi v polích obklíčených potokem, u prašné cesty, která spojuje travnatou plochu louky s téměř neproniknutelným lesem, se však ukrývá něco, co už žádným způsobem obnovit nelze – dávno prohraný boj, jejž nezvrátí ani liják doprovázený blesky, krupobitím a tím nejsilnějším vichrem.

Zhruba na pomezí těchto dvou ekosystémů, pod hustým nánosem hlíny a změtí odkvetlých lístků šípkového keře, vyčkává tajemství. Vysílené jako okolní vegetace, mrtvé jako úroda zdejších zemědělců. Dřímá, tiše odpočívá, a i když se neschovává nijak hluboko, poslední roky zůstávalo skryté všem, kdo se potloukali kolem. Nedokáže zregenerovat jako uschlá tráva či zvadlé květiny. Není jako ony. Neprobudí jej vzrušený tanec dešťových kapek, náhlý příval vody, prosebné ševelení stromů ani povzbudivý hlas větru.

Nicméně příroda je mocná; mocnější, než si lidé myslí. A přestože nemá dost síly, aby to děsivé tajemství vzkřísila, pořád je schopná přimět zem, aby ho vydala ze svých spárů a konečně jej nechala vyplout na povrch.

ČÁST 1.

V POLÍCH

1.

13. července, pátek

Adam Beneš, jeden z nejschopnějších komisařů pardubické kriminálky, seděl ve výslechové místnosti, nohu přes nohu, provokativně poklepával propiskou o desku vachrlatého kovového stolu, na němž ležel zapnutý diktafon, a neúnavně se pokoušel vymámit přiznání z podezřelého muže, který byl v místnosti spolu s ním.

„Byla to tvoje babička, Jardo. Tvoje krev. A tys ji chladnokrevně zavraždil. A kvůli čemu? Kvůli úplnýmu hovnu.“

Holohlavý dlouhán s potetovanými rameny a bradkou, naoko vyhlížející jako drsňák z amerických akčňáků, se zády opíral o židli, čelisti pevně semknuté a vzdorovitě vysunuté dopředu. Celá výslechovka byla načichlá jeho kyselým potem, o němž mu v minulosti někdo nejspíš řekl, že je znakem mužnosti a podtrhuje jeho frajerství. Od začátku výslechu víceméně mlčel, kroutil hlavou ze strany na stranu nebo se arogantně šklebil v domnění, že dokud bude mlčet, je prakticky nedotknutelný.

Beneš znal tyhle typy. Už dávno je měl prokouknuté. Chlápci, kteří si rádi hrají na tvrďáky, před svým okolím se prezentují jako všehoschopní machři bez zábran, nakrucují se v upnutých tílečkách a předvádí své steroidy vyhoněné svaly, v hospodách kromě půllitrů rozbíjejí i tváře o padesát kilo lehčím hošanům, kteří se na ně údajně špatně podívali, ale když přijde na věc, jsou tak malincí, že by se člověku vešli za nehet. Ve skutečnosti se nezmůžou na nic jiného, než aby kopali kolem sebe a vykřikovali nadávky a silácké fráze. Na nikoho stejně velkého si nedovolí a mindráky a přebytečnou energii si vybíjejí zásadně na slabších. Ovšem jakmile jim dojde, čeho se dopustili, co to, proboha živýho, vlastně provedli, rozklepou se jim kolena, svěsí ramena a nemají ani páru, co si se svými hříchy počít.

Kriminalistu tudíž neoklamalo mužovo sebejisté, skoro až arogantní vystupování, samolibý výraz ani to rádoby pevné držení těla. Měl ho na lopatě dávno předtím, než vešel do téhle místnosti. Věděl, že postačí pár dobře mířených vět a zlomí ho, přiměje tu omezeně uvažující hroudu svalové hmoty, aby se mu tady i přes akutní nedostatek přímých důkazů za hlasitého vzlykotu zhroutila a dala jim své přiznání.

„Stálo ti to za těch pár usmolenejch táců? Byly to ubohý čtyři litry, pokud se nepletu, že? Upřímně, už dlouho jsem neviděl takhle zbytečnou smrt…“

Odpovědí mu však bylo – stejně jako na většinu předchozích otázek – dlouhánovo zaryté mlčení, stupidní grimasa pivního bulíka a stále se stupňující smrad zpoceného podpaží.

„Majitel tvýho oblíbenýho podniku nám potvrdil, že rád hraješ automaty a od místních štamgastů máš rozpůjčováno až hanba. Je to pravda?“

„Bez komentáře.“

Beneš si rozmrzele prohrábl krátce střižené, špinavě blond vlasy a zatvářil se otráveně. „Povíš mi, co ti udělala, že si zasloužila takovej konec? Přehlížela tě, když jsi byl ještě dítě? Namísto tvejch oblíbenejch buchet s tvarohem upekla makový? Upřednostňovala ostatní vnoučata před tebou?“

Přetrvávající ticho přerušilo pouze nervózní zaskřípání mužových zubů.

„Nebo se snad shodneš s ostatníma příbuznýma, který vypověděli, že tvoje babička byla dobrosrdečná ženská, co vždycky každýmu pomáhala? Obzvláště pak tobě, svému oblíbenci Jarouškovi?“

Následovalo nepatrné zachvění víček. Podezřelý sklopil oči k zemi.

„Co ti řekla, když sis za ní ten večer přišel pro další peníze? Poprvé v životě si dovolila říct ti ‚ne‘? Tvrdila ti, že u sebe žádnou hotovost nemá? Chtěla, abys převzal zodpovědnost za svý gamblerství, odmítla tě dál dotovat?“

Beneš toho ubožáka spaloval pohledem a všímal si všech neverbálních projevů svědčících o jeho vině – rozklepaných prstů, které se mezi sebou nejistě proplétaly, nehtů zarývajících se do téměř neopálené kůže, čela oroseného čerstvými krůpějemi potu a pevně semknutých suchých rtů.

„Podívej se,“ řekl mu, teď už smířlivěji, a lokty se opřel o desku stolu, „víme, že jsi pondělní večer netrávil se svým bratrem, jak ses nám prvně pokoušel nakukat. Taky víme, že tvoje babička neumřela náhle a ve spánku – i když ses snažil, aby to tak vypadalo –, ale byla udušena. V jejích dýchacích cestách se našly vlákna odpovídající jednomu z polštářů v její posteli. A to není všechno. Představ si, že máme tak šikovný a zkušený experty, že z toho jednoho konkrétního polštáře, respektive z jeho povlaku, dokázali vytáhnout dokonce i stopy po těch tvejch smradlavejch a upocenejch prackách.“

Muž ztěžka polknul. Poškrábal se na groteskně velkém nose a neklidně se přitom zavrtěl na židli.

Beneš už cítil, že doznání mají na dosah. Nejvyšší čas vystupňovat hru. „Taky bys měl vědět, že se nám co nevidět podaří zkontaktovat svědkyni, jednu sousedku, která bydlí ve stejným patře jako zavražděná, a ta nám potvrdí, že tě tu noc zahlédla prchat z babiččina bytu…“

Teď už prachsprostě blafoval. A nutno podotknout, že mu to bylo srdečně jedno.

* * *

Komisařka Laura Linhartová stála za polopropustným zrcadlem v pozorovací komoře a celé to představení ve výslechovce bedlivě sledovala. Neubránila se při tom pobavenému úsměvu. Netrvalo dlouho a jejich podezřelému ruply nervy – znenadání praštil sevřenými pěstmi do kovového stolu tak, že se pod tíhou toho nárazu málem rozsypal, a vztekle zařval: „Tak jo, kurva, udělal jsem to, byl jsem to já, stačí?“ Poté si vyčerpaně schoval brunátný obličej do mohutných dlaní a hořce se rozvzlykal. Laura věděla, že přišla její chvíle – vzala do ruky gumičku a rychle si z hnědých vlasů uvázala krátký culík, ze stolku po své pravici vzala kelímek s kávou, kterou před pár minutami koupila v automatu na chodbě, nasadila výraz plný shovívavosti a naprostého pochopení a zamířila za těmi dvěma do výslechové místnosti.

„Beneši, buďte tak laskav, přestaňte se chovat jako hovado a odeberte se zpátky do kanceláře,“ napomenula parťáka stroze a zpražila ho přísným pohledem. Jakmile se Adam zvedl ze židle, zaujala jeho místo naproti podezřelému, opatrně před muže položila kelímek s teplou kávou a do zapnutého diktafonu ohlásila svůj příchod. Dveře se zaduněním zapadly a ona s tím mužem zůstala ve výslechovce sama. Trpělivě vyčkala, až zvedne hlavu a podívá se jí do očí. Teprve poté na něj vlídně promluvila, na rtech stále přikovaný ten přívětivý úsměv: „Jaroslave, buďte tak hodný a povězte mi, co se tu osudnou noc přihodilo, postupně, hezky od začátku.“

„Hovado? Vážně? To jsem si nezasloužil,“ zaštkal Beneš s přehrávaným výrazem zpráskaného psa, když se konečně vrátila do jejich společné pracovny.

Laura se na něj ušklíbla a zamířila ke svému stolu, který kvůli úspoře místa v nepříliš prostorné kanceláři sousedil s pracovištěm jejího kolegy, posadila se naproti němu a zapnula počítač. Vedle monitoru už na ni čekala čerstvě připravená káva. „Účel světí prostředky. A mezi náma – zasloužil. Pořád mi od posledně visíš oběd.“

„Hej,“ vystartoval Adam jako čertík z krabičky. „Děláš, jako bych ti snad svoje dluhy nesplácel i s úrokama!“

Zpříma na něj pohlédla a pochybovačně povytáhla obočí. „Málem bych zapomněla na ty dvě kafe.“

Adam se zarazil. „Tak na ty bych si už taky nevzpomněl…“

„To je mi jasný.“

„Jak to šlo s panem Buranem?“

„Jako po drátkách. Máme plný doznání.“

Adam vítězoslavně zabubnoval rukama do desky stolu. „B-O-M-B-A! Beneš s Linhartovou opět skórujou! A ani pátek třináctýho je nezastaví. Už jsi volala Richterovi?“

Laura zavrtěla hlavou. „Dan je dnes celej den u soudu. Zavolám mu pak. Každopádně tu pořád máme ten nedořešenej případ přislíbenýho oběda – jestli sis myslel, že se ti tak snadno podaří odvíst řeč jinam, tak ses spletl. Mám ukrutnej hlad.“

Beneš poraženecky zvedl ruce do vzduchu na znamení, že se vzdává. „Mám objednat pizzu?“

Laura k němu vzhlédla a potěšeně se uculila. „Dobrej nápad. Dám si havaj.“

Adamův obličej se stáhl do znechucené grimasy. „Panebože, to snad ne… Už zas?“

„Pořád nechápu, co se ti nezdá. Je to pizza jako každá jiná.“

„Ne,“ namítl rázně Adam, „je to ananas na šunce. Teplej ananas na šunce. Je to zvrhlý a nechutný.“

Linhartová se mu zpříma zahleděla do modrých očí a teatrálně přitom zamlaskala. „Ne, je to výborný.“

Beneš nechápavě kroutil hlavou ze strany na stranu, jako by nevěřil vlastním uším, a zíral na ni jako na zjevení. „Jsi monstrum.“

„Jsem především hladová, takže si s tím objednáváním pohni,“ utrousila naoko dotčeně. Při pohledu na Adamovu vážnou tvář se však neubránila dalšímu pobavenému úsměvu.

Smála se teď častěji, než u ní bývalo zvykem. A nebylo to jen tím, že už přes rok randila se státním zástupcem Danielem Richterem. Velkou zásluhu na tom měl taky fakt, že se jí dařilo v zaměstnání – od doby, co měla za parťáka Adama Beneše, který na oddělení násilné trestné činnosti nastoupil loni v lednu, se její pracovní život obrátil o sto osmdesát stupňů. Jakmile úspěšně dokončili svůj první společný případ, netrvalo dlouho a stala se z nich sehraná dvojka, dream team, jak s oblibou říkal Adam. Z rozdílnosti svých povah dokázali vytěžit maximum, vzájemně se doplňovali a se svědky a podezřelými to vždycky dokázali skoulet tak, že jim po pár minutách zobali z ruky. Jejich nadřízený to často přirovnával k divadelnímu představení. Symfonie, říkával, hotová pastva pro policajtský oči.

Když jí vrchní komisař Jiří Šedaj Adama přidělil, ani ve snu by ji nenapadlo, že jim to bude takhle klapat – znali se už z dřívějška a tehdy se nerozešli zrovna v dobrém. Zprvu to vypadalo, že je společná minulost bude pronásledovat na každém kroku; šlapala jim na paty a dýchala jim za krk, vyvolávala v nich dlouho potlačované emoce a způsobila nejednu zbytečnou hádku. Ale nakonec, k jejímu velkému překvapení, se vše jako mávnutím kouzelného proutku ustálilo. Špatné vzpomínky se rozplynuly, staré křivdy se odebraly do pozadí jejich mysli, kam je překvapivě rychle zatlačily nové zážitky z komplikovaných vyšetřování, vzájemné pošťuchování, upovídané cesty autem nebo společné pojídání fastfoodu za pochodu, když se kvůli práci nestíhali normálně najíst.

Mnohokrát nad tou nečekanou transformací přemýšlela, nikdy se však nedopídila, co ji mělo na svědomí ani kdy přesně se to mezi nimi zlomilo. Opravdu se snažila, ale nedokázala si vybavit žádný zásadní okamžik, který by ke zlepšení jejich vztahu přispěl výrazněji než ty ostatní. Nebylo to o kávě, kterou jí automaticky nosil, ani o dveřích, které jí přidržoval pokaždé, když spolu opouštěli teplo kanceláře a vyráželi na místo činu. Dokonce to nebylo ani o těch nechutně sladkých a návykových žvýkačkách, kterými ji dennodenně zásoboval, nebo o lahvi s minerálkou, kterou spolu sdíleli, aniž by si předtím hřbetem ruky otřeli plastové hrdlo od slin toho druhého. Prostě se to najednou stalo, jako lusknutím prstu, ze dne na den, úplně zničehonic. Jednoho rána přišla do práce a uvědomila si, jak dobře se najednou cítí, jak skvělé jí to tu všechno připadá. A že je to zásluha jejího parťáka.

Co si pamatovala, nikdy se jí s nikým tak dobře nedělalo, vždycky se po čase začalo objevovat čím dál víc třecích ploch a celá spolupráce šla po pár měsících do kytek. Možná to bylo tím, že ji Adam znal jako svoje boty – tedy pokud se ty jeho odrbané kecky ještě vůbec dají nazývat plnohodnotnou obuví –, možná to bylo proto, že byl na její svéráznou povahu zvyklý a už ho ničím nedokázala zaskočit… S jistotou však věděla jen jedno – že je to fajn. Což jí svým způsobem ke štěstí stačilo, takže se po nějaké době přestala zaobírat hledáním logických vysvětlení a prostě si to užívala.

Po čase se dokonce začaly upravovat i její vztahy s dalšími kolegy. Nebylo žádné tajemství, že Laura Linhartová se na oddělení z mnoha rozličných důvodů netěšila přílišné oblibě, ale pár měsíců strávených po boku nového parťáka způsobilo, že se situace postupně měnila k lepšímu – ostatní kriminalisté ji začali normálně zdravit, aniž by se vyhýbali očnímu kontaktu nebo měli tendenci zapojovat falešné a až příliš křečovité úsměvy, nezdráhali se s ní spolupracovat, bez problémů se s ní bavili – občas i o tématech, která se netýkala práce. Jejich konverzace za těch necelých pět let, co tu pracovala, poprvé postrádaly do očí bijící tenzi a nevraživost.

Samozřejmě se to netýkalo jen lidí z oddělení – i ona sama na sobě pociťovala změnu, člověku se zkrátka od určitého okamžiku začne dýchat líp, tak nějak snadněji. Její role na oddělení už nespočívala v pouhém přikazování. Byla uvolněnější, vůči ostatním se nechovala tak odměřeně, sama od sebe se zapojovala do bezbřehého tlachání v kuchyňce, občas vhodila do ringu i nějaký ten vtípek. Zjistila, že se jí svým způsobem ulevilo, když odložila tu vážnou a věčně zamračenou masku a pro změnu si dovolila jednat spontánněji. Matyáš Knajfl, jeden z kolegů, její proměnu nazval: „Je to, jako by Linhartce někdo vytáhnul ze zadku kolík.“ Tohle přirovnání se k ní dostalo už před několika měsíci a rozhodla se ho brát jako lichotku.

Současný stav jí vyhovoval a nijak se tím netajila. Možná i proto se jí do hlavy občas vkrádaly myšlenky, jak dlouho to asi potrvá, jestli to takhle může vydržet další rok, dva, pět nebo deset let… Nic přece netrvá věčně – zdraví, štěstí, peníze, úspěch, její momentální spokojenost nevyjímaje. Než si však stačila upřímně odpovědět, mezi dveřmi se objevil Adam ve svém typickém bílém triku s krátkým rukávem, spiklenecky na ni mrknul a s pusou od ucha k uchu položil doprostřed jejich spojených stolů dvě krabice s pizzou.

2.

Ozvalo se rázné zaklepání na dveře a do místnosti nakoukl jejich nadřízený. Vrchní komisař Jiří Šedaj, vedoucí oddělení násilné trestné činnosti, byl vysoký, dobře stavěný postarší muž.

Vstoupil dovnitř, v ruce jakousi složku, a zavřel za sebou. „Co to tu smrdí?“ zeptal se namísto pozdravu.

„To Linhartová,“ zahlásil aktivně Beneš a popojel se svou židlí tak, aby mohl poukázat na prázdné krabice od pizzy, které prozatím nechal válet pod oknem hned vedle odpadkového koše. „Už zase si objednala pizzu s ananasem. Takhle, zatím nemám úplně jasnou představu, co přesně se tímhle počínáním snaží demonstrovat – možná je traumatizovaná z toho, že ji v dětství nutili chodit na obědy do školní jídelny, možná ji jen matka dostatečně dlouho nekojila –, ale nemějte strach, šéfe, já tu záhadu brzy rozluštím.“

„Pro začátek bude stačit, když otevřete okno, Beneši,“ utřel ho Šedaj a obrátil se na Lauru. „Jaroslav Juračka – jak to vypadá?“

„Máme hotovo,“ odpověděla.

„Přiznal se. I bez mučení,“ doplnil ji Adam.

„Výborně,“ pochválil je Šedaj. „Takže na vás s klidným svědomím můžu hodit nález těla zakopaného na louce u Lipové.“

Kriminalisté si za ledabylého krčení ramen vyměnili lhostejný pohled a poté oba souhlasně přikývli.

„Fajn,“ řekl Šedaj zvesela. „Je to obec kousek za Pardubicemi, budou tam na vás čekat. Každopádně než vyrazíte, zkuste si projít tohle,“ položil na stůl mezi ně složku, načež se vypařil stejně rychle, jako se zjevil.

Zjistili si přesnou polohu místa, kde k nálezu došlo, a bez delšího otálení vystřelili z kanceláře. Několika rychlými kroky prosvištěli kolem ostatních kolegů, usazených v open space, a oddělení opustili. Jakmile vykročili z majestátní budovy krajského policejního ředitelství, oslepily je nepříjemně ostré sluneční paprsky. Instinktivně zvedli ruce, aby si chránili zrak před agresivním světlem. Venku bylo pocitově minimálně třicet stupňů, takže první, co udělali, když nastoupili do Lauřiny tmavě šedé služební octavie, bylo, že zapnuli klimatizaci a nasadili si sluneční brýle.

Beneš usedl za volant, Linhartová zaujala místo vpředu vedle něj a pustila se do hlasitého pročítání složky, kterou je před odchodem obdařil Šedaj. Byla poměrně obsáhlá.

„V Lipové za posledních osm let zmizely beze stopy celkem tři děti. První na podzim 2010, druhé v roce 2013. Obě ve stejný den – 6. září, přesně tři roky po sobě. Poslední z nich se pak ztratilo na jaře 2015, 3. března. Všechno to byli chlapci ve věku od šesti do sedmi let. Prvňáci.“

„To mě poser,“ odvětil Adam suše a zabočil doleva.

„Žádnýho z těch kluků nikdy nenašli, vyšetřování zamrzlo na mrtvém bodě. Vyslechli celou vesnici, Lipová má jen asi 900 obyvatel. Nikdo nic neviděl ani neslyšel. Pátrali po nich přes dva měsíce, pročesávali okolní pole a lesy, dokonce poslali i potápěče do nedalekého rybníka, vzdáleného od obce jen asi tři kilometry, ale nic nenašli. Žádná vodítka, žádní podezřelí…“

„To je dost divný. Přece se nemohli propadnout do země.“

„Pamatuju si, že jednu dobu toho byly plné noviny, v televizi dokonce zveřejnili fotky všech tří s prosbou o pomoc, ale ani to nikam nevedlo.“

„Předpokládám, že Šedaj nám tu složku vrazil, protože si myslí, že se aspoň jedno z nich konečně našlo…“

Laura zdvihla hlavu od papírů a významně na kolegu upřela své oříškově hnědé oči. „Uvidíme.“

Vesnice, do které měli namířeno, by se dala přirovnat k dlouhé úzké nudli obklíčené lesy a lány polí. Adam se podle šéfových instrukcí napojil hned na první prašnou cestu, která vedla kamsi dozadu, pryč od obydlené oblasti a dál pokračovala podél žlutého závoje z řepky. Během pár minut dorazili do cíle. Místo činu nemohli přehlédnout – na louce, která se jako předložka rozprostírala u hustého lesa, se to hemžilo policisty a kriminalistickými techniky v ochranných oblecích. Celá oblast byla obehnaná červeno-bílou policejní páskou s nápisem „zákaz vstupu“, přesto se však po okolí poflakovali nejen zdejší čumilové, ale i senzacechtiví novináři.

Beneš přibrzdil a stejně jako všichni přítomní zaparkoval na okraji polní cesty. Vjezd na louku byl hlídán policisty, kteří jim ihned po příjezdu vysvětlili, že ohrazený prostor byl v důsledku vytrvalých srážek zatopený, půda je rozbahněná, a tudíž není možné dojet autem až k místu nálezu. Linhartová s Benešem se prokázali policejními průkazy, a než je jejich kolegové pustili na místo činu, vyfasovali dva páry vysokých holínek. Adam jednou rukou nadzvedl policejní pásku, aby pod ní Laura snáze podlezla, a vyrazili.

„Proč ses přezul?“ zeptala se Laura udiveně.

Adam na ni pohlédl jako na malomocnou. „Copak nevidíš ten sajrajt všude kolem? Přece si nezamažu boty.“

Laura měla co dělat, aby nevyprskla smíchy. „Myslím, že těm tvým křuskám by to už neublížilo, ani bys nepoznal rozdíl. Ty přežijou všechno… I tebe.“

„Haha. Buď, prosím tě, tak hodná, a až umřu, zařiď, aby mě s nima pohřbili, jo?“ zazubil se.

„Platí.“

Kráčeli po rozblácené polní cestě, kterou představovaly dva vyježděné pruhy od pneumatik, mezi nimiž trčely zplihlé trsy trávy. Než se v tom neskutečném vedru doplahočili k forenznímu týmu, který už aktivně ohledával přilehlé okolí, řádně se zapotili. Lauře se při pohledu na techniky zahalené ve speciálních bílých oblecích orosilo čelo a upřímně je litovala. Nedokázala si představit, že by v podobném hábitu trávila několik dlouhých hodin na přímém slunci, a byla vděčná za svoje rifle a černé tričko s tříčtvrtečním rukávem.

U kraje lesa stály dva sněhově bílé stany. Jeden byl určen pro vybavení, které si s sebou přivezl forenzní tým, druhý těsně přiléhal ke vzrostlému šípkovému keři. Oba kriminalisté si vyměnili pohledy plné napětí – bylo zřejmé, že právě tam se nachází to, kvůli čemu je sem poslali.

Uvnitř stanu bylo překvapivě živo. Kromě jim dobře známého Oskara Hakena; brýlatého soudního znalce z pardubické nemocnice s hlavou lysou jako koleno a nepříliš vysokým vzrůstem, jenž byl se svými letitými zkušenostmi považován za jednoho z největších specialistů v republice, absolutní špičku ve svém oboru, se tu potloukali další tři lidé – technik s fotoaparátem, který se skláněl nad vykopanou jámou a snažil se zdokumentovat veškeré detaily nálezu, a další dva muži ve věku zhruba padesáti let, které Linhartová ani Beneš neznali.

„To je dost, že jste tady,“ zahlaholil Haken a dvěma svižnými kroky k nim přiskočil, aby jim potřásl rukou. Poté je seznámil s těmi dvěma neznámými experty – první z nich, menší, bílý jako stěna, s nazrzlou prořídlou čupřinou a tím nejsvětlejším obočím, jaké kdy Laura spatřila, byl forenzní osteoarcheolog. Druhý muž, vysoký hubeňour, s bídou šedesátikilový, s dlouhými plavými vlasy protkanými šedinami a staženými ve zplihlém culíku do půlky zad, se pyšnil titulem z forenzní antropologie. Zatímco Zrzoun a jeho tým měli na starost primárně probádání půdy a okolí místa nálezu, Hubeňour tu byl od toho, aby Hakenovi píchnul s identifikací nalezeného biologického materiálu a jeho následným bližším prozkoumáním v laboratoři.

„Pojďte se podívat,“ pobídl je Haken, když završili formální seznámení, a konečně tak dostali příležitost zjistit, co přesně se tady, pod tím rozkvetlým šípkovým keřem, podařilo objevit.

Stanuli nad mělkým hrobem. Na jeho okraji bylo položeno páskové měřítko. Jáma nebyla nikterak veliká, stejně jako kostra v ní. Ta byla kompletně obnažená, nikde ani stopy po měkkých tkáních, a na Lauru, jejíž pracovní náplní doposud byly primárně „čerstvé“ mrtvoly, přičemž s rozloženou obětí, přesněji řečeno s rozloženou dětskou obětí, se dnes setkala úplně poprvé, působila hrůzyplným dojmem. Pomalým pohybem ruky si sundala brýle proti slunci.

Mlčky odkryté kosti pozorovala. Viděla, jak jsou drobné, a když jí došlo, že Adam měl pravdu, že Šedaj jim tu zatracenou složku se zmizelými dětmi opravdu nehodil na stůl omylem, její srdce se na vteřinu zastavilo. Pátek třináctého, jak příhodné.

„Ohlásili to včera lidé z vesnice,“ pronesl Haken, když dospěl k závěru, že jim dal dostatek času na to, aby se rozkoukali. „Kosti objevily jejich děti, partička capartů, která si sem chodí hrát.“

„Jak objevily? Jak jako hrát?“ opáčil Beneš podezřívavě a po vzoru své kolegyně si z očí sundal sluneční brýle. „To se sem táhly s lopatama a motykou? Hledaly ztracenej poklad?“

Haken vrhl na komisaře přísný pohled a skepticky povytáhl obočí zhruba do poloviny svého vysokého čela. „Možná budete překvapeni, ale je to daleko prostší – tenhle týden od pondělí do středy intenzivně a prakticky bez přestání pršelo, což vedlo mimo jiné k vylití potoka, který jste nejspíš minuli po cestě sem.“

„Celá tahle oblast byla zatopená,“ doplnil Hakena forenzní archeolog alias Zrzoun. „Podle místních je to tak vždycky, když trochu víc zaprší. Ne nijak drasticky, ale bohatě to stačilo k tomu, aby se rozbahněná zemina částečně odplavila a sesedla. Jak můžete vidět, hrob je mělký, hloubka je nějakých šedesát centimetrů… O zbytek se pak zřejmě postarala zvěř – soudě podle toho, jak to tu vypadalo těsně po našem příjezdu.“

„Aha. Už rozumím.“

Slova se znovu ujal Haken. „Kosti jsme odkryli a hlínu zajistili, aby ji archeologický tým mohl prosít kvůli případným stopám. Aktuálně vám toho moc neřeknu, moudřejší budeme až po podrobném prozkoumání ostatků v márnici.“

„Je něco, co nám můžete sdělit už teď, po předběžném ohledání?“ zeptala se Laura.

Lékař si zhluboka povzdychl. „Sice tu trčíme už od včerejšího odpoledne, ale s jistotou vám můžu říct jen to, že tu máme kostru. Do hrobu byla uložena v poloze plodu, na první pohled bez jakýchkoli zranění, která by nám dokázala přiblížit příčinu smrti.“

„Mimoto se nám podařilo zajistit několik drobných vláken,“ rozvedl Hakenovo strohé sdělení Hubeňour, forenzní antropolog. „Ale bližší informace vám sdělím až po analýze v laboratoři.“

Laura chápavě přikývla. „Nic víc?“

„Z forenzního hlediska se na místě činu nic dalšího nenašlo – nedopalky, papíry… Jenom nicneříkající otisky bot těch dětí z vesnice.“

„Ani oblečení?“ podivil se Beneš.

Hubeňour zakroutil hlavou. „Ale to samo o sobě prakticky nic neznamená. Ano, oběť mohla být pohřbena nahá, ale taky nemusela. Pokud by na sobě měla oděv ze stoprocentní bavlny, která je přírodní a ze všech textilií se rozkládá nejrychleji, mohl už před několika měsíci vzít za své – to by koneckonců vysvětlovalo ta vlákna.“

„Můžete nám říct něco bližšího i o těle… Tedy o kostech…“ Když Laura hovořila o nalezených ostatcích, najednou znejistěla, zakoktala se, aniž by byla schopna určit přesnou příčinu svého poněkud rozladěného rozpoložení. Jako by v přítomnosti těch drobných kůstek ztrácela pevnou půdu pod nohama. „Jak dlouho tu je… tedy jsou zakopané, věk oběti, pohlaví?“

Hubeňour po krátkém zaváhání smířlivě přikývl. „Moc toho nebude, nicméně… Tady u nás, respektive v našich zeměpisných šířkách, dochází k rozpadu měkkých tkání, hovoříme-li o uložení těla ve vhodné půdě, zhruba za šest až dvanáct měsíců, přičemž celý proces rozkladu bývá završen přibližně do deseti let – to je pak ta fáze, kdy z člověka zůstanou už jen kosti a vlasy… Nicméně u nedospělých jedinců to trvá cca polovinu tohoto času.“

Adam zbystřil. „Takže ho tu pohřbili tak před pěti lety?“ To by totiž nahrávalo Šedajově teorii, že jsou doopravdy na stopě jednomu ze ztracených chlapců.

„To v téhle fázi nelze říct tak snadno, čistě teoreticky tu může ležet pět, ale klidně i deset patnáct let,“ opáčil antropolog.

Beneš vyfoukl z plic všechen přebytečný vzduch a protočil panenky. „Určitě musíte mít konkrétnější představu, alespoň přibližnej odhad…“

„Víte, dekompozice jako taková je stejně jako všechny ostatní přírodní procesy závislá na mnoha faktorech – místo, roční období, teplota a vlhkost okolí… Ale i váha a výška jedince a jeho zdravotní kondice. Obecně platí, že čím menší člověk, tím rychlejší rozklad. Významnou roli zde hraje i propustnost půdy – ta zdejší je vzdušná a hrob byl poměrně mělký, což mohlo významně přispět k urychlení celého procesu. Když přihlédneme ke všem těmto faktorům, leží tu minimálně tři roky. Dle mého názoru tři až pět let, víc asi ne, když vezmeme v potaz ta zachovalá vlákna.“

„Jak je možný, že si toho hrobu nikdo nevšiml dřív? Určitě to tu nějakou dobu muselo strašně smrdět,“ napadlo kriminalistu vcelku logicky.

„On ten smrad u něčeho, co je pohřbené v zemi, zas tak výrazný není. Jáma sice není bůhvíjak hluboká, ale její rozměry jsou dost velké na to, aby zamezily šíření hnilobného pachu v okolí hrobu,“ vysvětlil Hubeňour a rukama v bílých gumových rukavicích si poupravil culík. „Navíc po téhle cestě běžně jezdí auta. I kdyby někdo z procházejících něco zaznamenal, pravděpodobně by to přisuzoval přejetému ježkovi nebo zajíci.“

„A co věk a pohlaví?“ zeptala se Laura netrpělivě. Teprve po vyřčení těch slov jí došlo, že to znělo podrážděněji, než by chtěla.

Hubeňoura její zjevná nevrlost nijak nerozhodila, vlastně si nebyla jistá, jestli ji vůbec zaregistroval. „Nezlobte se, ale to už bych střílel od pasu… Pokud je oběť mladší šestnácti let, není možné pohlaví určit, ještě nenastaly změny v oblasti pánve, které by pomohly odlišit, jestli se jednalo o chlapce, či děvče. A co se týče věku, ten budeme znát po bližším ohledání v márnici, až určíme stupeň srůstu lebečních kostí a vývoje zubů… Ale pokud se spokojíte s alespoň přibližným odhadem, pak vám můžu sdělit, že já osobně naši oběť tipuji na dítě – dítě mladší deseti let.“

Laura téměř neznatelně pokývala hlavou a letmým pohledem zavadila o Adama.

Takhle jim to bohatě stačilo. Víc vědět nepotřebovali.

3.

Stan opustila jako první a rychlým krokem se vypravila pryč, co nejdál od něj. Zhluboka se nadechla čerstvého, i když teplého vzduchu, pořád to ale bylo lepší než skleníkové dusno pod bílou umělohmotnou plachtou kolem vykopaného hrobu.

Sluneční brýle si posadila zpátky na nos a s rukama založenýma v bok se rozhlédla kolem sebe. I když jí čas strávený nad děsivou jámou připadal nekonečný, ve skutečnosti se jednalo o pouhých pětadvacet minut a po dobu její nepřítomnosti se tady venku nic nezměnilo – zajištěná oblast byla pořád plná čumilů postávajících za policejní páskou, zvědavých vesnických babiček a tetiček, které stály na špičkách, přešlapovaly z jedné nohy na druhou v zoufalé snaze udržet rovnováhu a kolmo k čelu si vytrvale tiskly napnutou dlaň, aby si svůj slídivý zrak kryly před sluncem. Jako by věřily, že tak dohlédnou dál než ostatní, ideálně skrz neprůhledný stan, přímo Hakenovi a jeho spolupracovníkům pod ruce, a přijdou na kloub záhadnému objevu, který před nimi ti mizerové od policie tak usilovně schovávají. Ve srovnání s dotěrnými novináři však byly vesnické drbny jejich menší problém. Linhartové už teď bylo jasné, že jakmile prosáknou na povrch detaily ohledně nálezu, zhostí se toho vzhledem k minulosti Lipové ve velkém a rozpoutají takovou mediální bouři, jakou tohle léto ještě nezažilo.

Zničehonic se zarazila. Na okamžik měla pocit, jako by něco zahlédla, jako by se tam v dáli nacházelo něco, co ji znepokojilo. Cosi, co její oči sice viděly, ale mozek nestačil zaznamenat a rozpoznat.

Znovu, pomalu a pořádně, studovala všechny přítomné, až se jí nakonec podařilo najít to, co hledala – daleko za policejní páskou, u jednoho z mála stromů, který se odpoutal od své lesní domoviny a raději si osaměle rostl uprostřed luk a polí, stál muž. Stranou od ostatních, ukrytý ve stínu rozvětvené listnaté koruny, s očima zakrytýma slunečními brýlemi jako Laura a s tmavě modrou kšiltovkou naraženou do čela. Zpovzdálí sledoval dění na uzavřené louce. Byl oblečený v béžových plátěných kraťasech a pruhovaném triku s límečkem, v ruce svíral igelitku. I přesto, že vcelku dobře splýval s okolím a ostatními senzacechtivými přihlížejícími, na Lauru okamžitě zapůsobil rušivým dojmem. Její vyšetřovatelský instinkt ji na toho neznámého okamžitě upozornil a ona zavětřila ve vzduchu závan čehosi nevlídného.

Než si však stačila v hlavě srovnat, co přesně jí její šestý smysl našeptává, muž si všiml, že ho pozoruje. I přesto, že oba měli brýle s tmavými sklíčky, bez sebemenších pochybností poznala chvíli, kdy se jejich pohledy střetly. Několik vteřin jen stáli a dívali se směrem toho druhého, až se nakonec Laura rozhodla udělat opatrný krok vpřed.

Jakmile tak učinila, muž se otočil a stáhl se do ústraní. Připojil se k postávajícím a zdánlivě neunavitelným hloučkům místních a – byl pryč. Jako by se po něm slehla zem.

Z kapsy u kalhot si vytáhla propisku a notes, aby si začerstva zaznamenala podrobnosti o tom podivném chlápkovi; jak vypadal a co měl na sobě. Byla tak zabraná do vlastních myšlenek, že ani nezaregistrovala pohyb za svými zády. Na rameni jí nečekaně a bez varování přistála něčí ruka a ona instinktivně ucukla.

„Klid, klid,“ vyhrkla ta osoba. Laura poznala Adamův hlas ještě předtím, než se k němu otočila čelem. „Seš v pohodě?“ zeptal se starostlivě.

„Jasný, proč by ne?“ pokrčila rameny, i když věděla, že nezní bůhvíjak přesvědčivě, nemluvě o tom, že Beneš ji znal až příliš dobře a byl dost vnímavý na to, aby její kamuflování prokouknul.

„Určitě?“ ujišťoval se nedůvěřivě. „Pracujem spolu docela dlouho na to, abych poznal, že jsi tam vevnitř nebyla úplně ve svý kůži. Mírně řečeno.“

Zaklapla notes a uhnula pohledem.

„Přece jsme počítali s tím, že to nejspíš bude dítě…,“ řekl opatrně.

„O to nejde.“

„Tak o co?“

Někdy ji otravovalo, jak byl neodbytný.

„Možná…,“ zaváhala. „Možná o to, že je to moje první dítě.“ Vyslovila tu domněnku nahlas i přesto, že neměla v povaze se o své vnitřní pocity s někým dělit.

Přikývl a vlídně na ni pohlédl. „Všechny oběti jsou něčí děti. I ty, který jsi měla před tímhle. Zkus to brát takhle.“

Zvlnila rty do plachého úsměvu. Adam ji čas od času dokázal překvapit myšlenkou, která dalece přesahovala většinu jeho dětinských spekulací o nesmrtelnosti chrousta nebo o přijatelnosti pizzy havaj dnešní vyspělou společností. Musela připustit, že na tom něco bude.

„Co to dělají?“ řekla, aby odvedla řeč jinam, a obrátila se k technikům, kteří pročesávali okolí a skenovali půdu pomocí jakéhosi nástroje ve tvaru kovové tyče.

„Všichni už jsou obeznámený s historií týhle vesnice,“ odpověděl. „Haken zkontaktoval archeologickej tým, aby pro jistotu celej pozemek zkontrolovali magnetometrem. Ty jejich serepetičky maj reagovat na narušenou půdu a zetlelý organický látky.“

„Proč nepoužívají klasickej georadar?“

„Myslím, že ten se do tohohle terénu úplně nehodí…“

„Našli něco?“ Záměrně řekla něco, i když oba moc dobře věděli, že má na mysli někoho. Další z pohřešovaných dětí.

Beneš zavrtěl hlavou. „Vůbec, hodnoty jsou v prý v normě, nevypadá to na žádný další anomálie, pokud tedy pomineme pár mrtvejch zajíců a koroptví.“

Pocítila něco, co by se při troše fantazie dalo nazvat úlevou. „Nezmínili, na jak dlouho to tu ještě maj?“

„Do pár hodin prej kosti vyzvednou a převezou do laborky. Haken říkal, že to udělaj přednostně, vlítnou na to ještě dnes. Nejpozději do dvou dnů nám daj vědět… Chceš se vrátit na oddělení a pro jistotu projít databázi pohřešovanejch?“

Otočila se zpátky k němu. „To nebude třeba. Stopro to bude jeden z těch kluků…“

Beneš pokýval hlavou. „Fajn. Takže co navrhuješ? Chceš rovnou objet jejich rodiče a obeznámit je s tím, co jsme tu našli?“

„Ne,“ řekla rozhodně. Neviděla důvod, proč těm nebožákům brát jejich naděje dřív, než to bude nezbytně nutné, než budou mít jistotu. „Ne dokud Haken s tím culíkatým hubeňourem nepřezkoumají kosti v márnici.“ V hlavě se jí promítlo vše, co tohle vyšetřování bude obnášet, a udělalo se jí zle od žaludku.

„Určitě seš v cajku?“ zeptal se Beneš, když zaznamenal nelibý výraz v její tváři.

„Jasně, nemusíš mít obavy.“

„Bude to dobrý,“ ujistil ji. „Nikdo jinej se na to nehodí tak jako my dva, bezdětný a bez závazků. Pro nás nebude takovej problém udržet si odstup jako pro ty, co maj rodiny.“

Adam prohodil těch pár vět s naprostou lehkostí, aniž by tušil, jak závažný mohou mít pro jeho kolegyni význam nebo s jakou razancí jí v uších zarezonovalo slovo bezdětný. I když se snažila nedat na sobě nic znát, připadala si, jako by právě dostala pěstí na solar plexus.

„Jo,“ přitakala bezvýrazným hlasem. „To máš pravdu.“

Parťák jí věnoval další ze svých pohodových úsměvů a sprásknul ruce na znamení, že tady skončili. „Pojď. Vrátíme se do kanclu a pořádně si posvítíme na ty tři zmizení.“

4.

Vrátili se na oddělení, prohnali se kolem kolegů v open space, podali hlášení Šedajovi a poté si pro sebe bez okolků zabrali celou zasedací místnost. Adam vyrazil do skladu odložených případů, aby se porozhlédl po krabicích s materiály týkajícími se zmizelých chlapců a Laura mezitím zaskočila za jejich kolegyní Veronikou Seidlovou. Poprosila pohlednou kriminalistku s velkýma a perfektně nalíčenýma očima, nosem jako bambulkou a dlouhými blond vlasy, aby přece jen, pro klid v duši, prověřila databázi pohřešovaných osob a zaměřila se konkrétně na děti do dvanácti let, které se za posledních deset let na Pardubicku ztratily a jejichž zmizení dodnes nebyla vyřešena.

Veronika se spolu s Matyášem Knajflem – dalším kolegou, který mezi ostatními kriminalisty vyčníval především díky nápadně husté kudrnaté hřívě a svým typickým, extravagantně zbarveným dioptrickým brýlím – často podílela na větších a časově náročnějších případech, které Laura s Adamem měli na starosti jako vedoucí vyšetřovatelé a při nichž potřebovali, aby jim někdo asistoval. Za poslední rok a půl už z nich byla sehraná parta a Linhartová věděla, že co se týče přidělování úkolů, může se na oba spolehnout.

Odebrala se zpátky a pustila se do čištění bílé magnetické tabule, zavěšené na stěně v čele místnosti, přímo naproti majestátnímu podlouhlému stolu, jenž se táhl napříč celou zasedačkou a byl obklíčen asi patnácti židlemi. Tohle místo sloužilo primárně k větším poradám a schůzím, ale i jako útočiště pro vedoucí vyšetřovatele, kteří potřebovali někde v soukromí konzultovat případy se svými týmy.

Za čtvrt hodinky dorazil Adam, po hlavu schovaný za věží z krabic. Křečovitě je objímal oběma rukama, aby mu některá z nich náhodou nevyklouzla a nespadla na zem. Laura k němu hbitě přiskočila a pomohla mu všechen materiál bezpečně přesunout na obří stůl.

„Na,“ řekla a hodila po něm jeden ze sendvičů, které koupila v kantýně.

Oči jejího parťáka se při pohledu na jídlo rozzářily jako dvě hvězdičky. „Hm. Se slaninou… Snažíš se mě uplatit, abych tady dnes s tebou zůstal přesčas?“

Laura se posadila na židli, otevřela plastový obal a hladově se zakousla do obloženého pečiva. „To zůstaneš tak jako tak, spíš mi jde o to, abys při tom moc nemluvil.“

Beneš zkoumavě přimhouřil oči, pohlédl na kolegyni, pak zase na sendvič a uznale přikývl.

„Lstivé.“

„Zafungovalo to?“

Kriminalista chvilku váhal, nakonec však zaujal místo naproti ní a taky se pustil do jídla. „Asi jo,“ odvětil s plnou pusou a spokojeně se zašklebil.

Konečně se mohli pustit do práce.

Pracovali několik dlouhých hodin, bez jediné přestávky, naprosto ponořeni ve zrádných hlubinách kartonových krabic. Oči je pálily od ustavičného pročítání spisů, které se zdály nekonečné, a hlavy jim třeštily z tlaku, který na ně vyvíjeli, když se do nich pokoušeli natlačit co nejvíce informací týkajících se záhadných zmizení tří chlapců z Lipové. Probírali se několik let starým důkazním materiálem, podivnými okolnostmi, které zmizení malých dětí provázely, studovali detaily tehdy neúspěšného vyšetřování, rozsáhlého pátrání, jež nakonec nikam nevedlo, a průběžně od stolu odbíhali k bílé tabuli, aby na ni černým fixem poznačili své poznatky a body, které podle nich stály za vypíchnutí. Doprostřed, přibližně ve stejné vzdálenosti od sebe, pak za pomoci několika magnetů připevnili fotografie všech tří chlapců.

Linhartová se snažila nad jejich tvářemi příliš nepozastavovat, její hlava si však stejně tropila, co chtěla. Bylo totiž prakticky nemožné nepodívat se do roztomilých kukadel těch malých andílků, nepozvednout koutky úst nad jejich líbeznými a důvěřivými úsměvy. Lauru při pohledu na ně píchlo u srdce. Všichni byli moc hezcí, nezkažení a nevinní, příliš mladí na to, aby je potkal osud, jaký si pro ně jejich životy připravily. Věděla, že si zaslouží mnohem víc než štosy papírů a pár předmětů uložených v kartonových krabicích kdesi ve skladu, kde na jejich příběh s každým dalším dnem, který uběhne, aniž by se někdo namáhal zjistit, co se s nimi tehdy stalo, usedá čím dál vyšší vrstva prachu. Zaslouží si spravedlnost, zaslouží si, aby o nich lidé věděli a mluvili o nich. Zaslouží si, aby jejich rodiče poznali pravdu o tom, co se jim přihodilo.

Silou vůle se přiměla od těch obličejíků odtrhnout zrak, do spodního rohu tabule dopsala jednu z posledních poznámek a poté ustoupila o několik kroků dozadu a postavila se vedle Adama, aby si své veledílo pořádně prohlédli. Jejich sondu do minulosti hodnotila jako velmi zdařilou – celá plocha tabule byla hustě popsaná, plná fotek, informací, šipek a otazníků.

První ztracený chlapec se jmenoval Vojta Neumann. Jeho hnědé oči na fotce nápadně kontrastovaly se špinavě blond vlasy. Rodiče Marie a Vojtěch Neumannovi zmizení ohlásili 6. září 2010, v pozdních odpoledních hodinách, kdy přijeli domů z práce a zjistili, že se syn nevrátil ze školy – obec Lipová navzdory své malé rozloze a nízkému počtu obyvatel disponovala vlastní základní školou, kterou mohli žáci navštěvovat až do páté třídy prvního stupně. Vojtovi bylo šest let a toho roku se z něj stal hrdý prvňáček. Podle výpovědí učitelského sboru a ostatních místních byl naposledy spatřen právě po skončení výuky, když školní půdu opouštěl. Od tohoto okamžiku jej už nikdo neviděl; podle spisu to vypadalo, jako by se po něm slehla zem. Jeho stopa nemilosrdně končila před budovou lipovské základní školy. Domů podle všeho vůbec nedorazil, rodiče po návratu z práce doma nenašli nic, co by svědčilo o jeho přítomnosti – aktovku, učebnice ani oblečení, které měl ten den na sobě. Jeho pokoj zůstal v takovém stavu, v jakém jej ponechal ráno před odchodem z domu. Zkontaktovali sousedy, ale nikdo ze známých ani kamarádů o něm neměl žádné zprávy.

Na řadu tedy přišel telefonát na policii. Ta chlapcovu zmizení zprvu nepřikládala velkou váhu – Lipová byla až do tohoto osudného dne považována za naprosto bezpečnou obec, mírumilovné prostředí plné laskavých lidí, kteří se všichni navzájem znali, s nulovou kriminalitou. Přivolaní strážci zákona se domnívali, že se hoch jen zapomněl na hřišti, v parčíku nebo tak, nebo že si ve škole vysloužil svou historicky první poznámku za vyrušování při vyučování a prostě a jednoduše se bojí vrátit domů a podívat se svým rodičům do očí. Ať tak či onak, během uloudaného obcházení sousedních domů a všetečného vyptávání, které považovali za zbytečnou ztrátu času, jim zrak stále utíkal kamsi do dáli v neochvějné víře a přesvědčení, že se ten capart každou chvíli odněkud vynoří.

Laura se pokusila vžít do jejich kůže. Čas plynul, nikdo z místních nic neviděl ani neslyšel, na hřišti ani v parčíku nebyla živá duše a slunce pomalu, ale jistě mizelo za obzorem. Na vesnici se začala snášet tma. Přišla sama, chlapce s sebou nepřivedla; jen stupňující se strach, nervozitu a zděšení. Místní se jeden po druhém vypravovali ze svých domovů, aby se zapojili do rozsáhlé pátrací akce, která se s příchodem noci rozběhla.

Nejintenzivnější prohledávání okolí, do něhož byli zapojeni psovodi, potápěči i vrtulník s termovizí, trvalo týden. Policisté nejdřív pročesávali zdejší pole, louky i lesy, proháněli se v nich ve dne i v noci, s rozsvícenými baterkami a čelovkami, volali chlapcovo jméno, avšak bezvýsledně.

Tři dny po Vojtově zmizení jejich pozornost přilákal nedaleký rybník, který byl od vesnice vzdálený necelé tři kilometry. Na jeho břehu, ve změti vysokých trav a rákosí, objevil jeden ze cvičených psů aktovku. Než se Vojtovi rodiče psychicky sesypali, stihli ji identifikovat jako předmět patřící jejich synovi. Stala se tak úplně prvním vodítkem, které vyšetřovatelé našli. Chlapcova stopa už tedy nekončila před budovou lipovské školy, ale zde, a do akce byli okamžitě zapojeni potápěči, kteří rybník o rozloze téměř jedenácti hektarů prošmejdili křížem krážem. Jejich výprava do nepřehledného vodního terénu však pár dní nato skončila, aniž by přinesla něco nového, a oni opět odcházeli s prázdnýma rukama a bez odpovědí.

Do popředí se tak zcela logicky prodralo slovo únos. Na nalezené aktovce se ale nenašly žádné otisky, které by patřily někomu jinému než chlapci. Přestože chyběly jakékoli forenzní důkazy, vyšetřování intenzivně pokračovalo mnoho dalších měsíců, kriminalisté ovšem nenarazili na žádné nové stopy, které by jim napověděly, kde to nebohé dítě může být. Žádná vodítka, žádní svědci. Žádní podezřelí. Žádní úchylové ze seznamu sexuálních deviantů, kteří by se tou dobou poflakovali kolem, žádné pochybné a nedůvěru budící dodávky, jejichž přítomnost by místní znepokojila. Případ uvízl na mrtvém bodě a komisaři, kteří se na něm podíleli, jej dali k ledu. V průběhu let se k němu pravidelně vraceli a naivně doufali, že se za dobu jejich nečinnosti něco změnilo – že když dnes do vesnice přijdou, tak v ní jako zázrakem narazí na očitého svědka, který se po letech rozpomněl, že „tehdá vlastně něco přece jen zahlídl“.

Doufali marně. Případ vychladl. Zdálo se, že je po všem. Obyvatelé Lipové se z hrůzné tragédie časem oklepali, odhodili svou zdrženlivost i strach a život ve vesnici se znovu vrátil k normálu.

Jenže pak došlo k dalšímu zmizení. Na scéně se objevil pohřešovaný číslo dvě. Michael Němec, havraní vlasy, hnědé oči připomínající dva korálky posazené pod hustým obočím. Sedm let, taktéž novopečený školák. Žil v domě, který stál jen pět set metrů od bydliště Neumannových. Rodiče Pavel a Eva Němcovi nahlásili jeho zmizení 6. září 2013. Při pohledu na to datum přejel Lauře mráz po zádech – druhý chlapec se ztratil přesně v tentýž den jako Vojtěch Neumann, jen o tři roky později.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vesnice.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.