Aleš Palán

Robinsoni a donkichoti

Každý člověk je jedinečný.
Někteří lidé jsou však jedinečnější

foto Karel Cudlín

PROSTOR | Praha | 2022

Aleš Palán

Robinsoni a donkichoti

Každý člověk je jedinečný. Někteří lidé jsou však jedinečnější

foto Karel Cudlín

Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 649/10, 147 00 Praha 4,
v roce 2022 jako svou 607. publikaci.
Fotografie Karel Cudlín / 400 ASA.
Odpovědný redaktor tištěné knihy a redakce textu Radovan Beneš.

Jazyková korektura Ivana Trefná.

Grafická úprava tištěné knihy Aleš Lederer.
Sazba tištěné knihy Adam Lederer (ProAL).
Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Elektronické vydání první.

© Aleš Palán, 2022

Fotografie © Karel Cudlín / 400 ASA, 2022

© PROSTOR, 2022

ISBN 978-80-7260-514-9

eprostor.com

prostor@eprostor.com

fb.com/nakladatelstvi.prostor

Úvodem

Vyprávěj dál

Stává v jedné pražské pasáži. Maličká, tichá, v šátku. Prodává sněženky, fialky nebo růže, má jich vždycky jenom pár. Působí jako barvotiskový obrázek chudoby z prvorepublikových filmů. Ta paní se tam opravdu ocitla tak nějak mimo čas a prostor. Stojí vždy na stejném místě, nevyvolává, nechválí vlastní zboží, nefixuje chodce pohledem. Shrbená, nenápadná, kouká na své sešmajdané boty, a teprve když se člověk zastaví, podá mu žádané a na chviličku zvedne plachý pohled.

Odkud má ty kytky? Není jí v průchodu zima? Je úplně sama? Proč vůbec nemluví? Má kde bydlet? Je smutná, nebo šťastná? Zkoušel jsem se ptát, ale ona zase sklonila hlavu. Nepodařilo se mi do jejího světa vstoupit, a přesto mě už několik let provází – když jsem v sousedství pracoval, i teď, když ji skoro nevídám. Její přítomnost trvá, a není to pouze tím tajemstvím.

Neopakovatelné osobnosti nežijí jen v šumavské divočině. Jsou nám blíž, než bychom si mysleli. Potkáváme je na ulicích, v autobusech, kdekoliv. Většinou je mineme pohledem, mnozí nejsou nijak nápadní, o to barvitější je jejich vnitřní svět, vzpomínky i současnost.

Třeba někdo takový žije hned ve vedlejší bytovce, v sousední obci, možná dotyčného dokonce známe, jen jsme nenašli cestu k jeho jedinečnosti. Jistě, každý člověk je jedinečný, ale – málo platné – někteří lidé jsou zkrátka jedinečnější.

Třeba jako ten pán z Bedřichovic u Brna. Kateřina Šedá tam dělala jednu ze svých akcí (ano, to je ta vesnice, kterou vzala do Londýna) a já měl příležitost se na ní podílet, chystal jsem doprovodné tiskoviny. Na akce v kulturáku před odjezdem do britské metropole jsme zvali místní obyvatele, Katka znala skoro všechny, já většinu. Jednoho starého pána jsme ale nikdy nepotkali, dozvonit na jeho dveře se nedalo, někteří sousedé si dokonce nebyli jisti, jestli ještě žije. Ani oni ho dobu neviděli. Jedno dopoledne jsem ho nečekaně potkal, vracel se s kárkou domů. Oslovil jsem ho, že tu děláme taková setkání, jestli by nechtěl přijít.

„Nechtěl, já mám svoje,“ řekl tak tiše, že jsem si musel jeho slova domýšlet.

„A co?“ vypadlo ze mě.

„Tak pojďte,“ vyzval mě po kratičkém zaváhání. Otevřel masivní dveře do průjezdu svého domu a hned za námi zamknul. Popošli jsme na dvůr, který přecházel v rozlehlou zahradu. „Počkejte tady,“ řekl mi a sám popošel ještě pár metrů. Zastavil se zády ke mně a rozpažil. Stalo se to během nějakých dvaceti vteřin. Ptáčkové! Na jeho dlaně, ruce i na hlavu usedli ptáčkové. Pípali, poskakovali, drobně klovali. Hle, svatý František, blesklo mi hlavou. Muž se ke mně otočil čelem, šest sedm opeřenců to nijak nezneklidnilo, usmál se a ani to nemusel vyslovit: „Tohle mám.“

Když jsem to pak vyprávěl kamarádům z Bedřichovic, jen zírali. Snad nikdo z nich do toho dvora nevkročil a o přátelství muže s opeřenci neměli ani tušení. Měl jsem zkrátka štěstí, zahlédl jsem cosi skrytého.

Podobný pocit mám ze sedmi příběhů v téhle knize, které jsem shromáždil během let 2020 a 2021. Žádný z lidí, se kterými jsem si povídal, neprodává v pasáži sněženky ani se na něj neslétají pěvci. Jsou výjimeční jinak. Jak? O tom je tahle kniha.

Co je spojuje? Není to samota jako u „mých“ samotářů, kteří se stáhli z civilizace do lesů, močálů a hor. Jisté poodstoupení tu však přesto je, ti lidé žijí ve městech či na venkově, ale tak nějak bokem. Jsou jen sami za sebe. „Neměl bych sílu jít s proudem, a už vůbec ne proti proudu,“ říká jeden z nich. Vytvořili si malý osobní svět, v němž často platí jeho vlastní pravidla. Některé historky jsou neuvěřitelné, ale já věřím všem. Proč by si člověk nemohl koupit šest tygrů ve slevě, kreslit ve spolupráci s plísní nebo najít skutečný smysl života?

■

Dopolední vlak byl poměrně obsazený, vedle toho muže ale bylo volno. Možná si k němu nechtěl nikdo sednout, protože měl dlouhé mastné vlasy, stařičký batoh a oblečení, které rozhodně pamatovalo lepší časy. Třeba to ale byla jen souhra okolností, bylo tu každopádně volno a já si přisedl s chutí. Brzy jsme se dali do řeči, o knihách, o Polsku, o vlacích. Gavin byl nesmírně otevřený; když začal hovořit o své těžké nemoci, nestěžoval si, nezachmuřil se ani na chvíli, naopak zářil. Jeho naděje byla vyzkoušená ohněm nejtěžších zkoušek a zároveň jednoduchá. Kde k ní přišel? Díky víře, odpuštění, vzdoru, práci? Ne. Můj vrstevník Gavin se rozhodl zůstat chlapcem, právě odtud čerpá svou radost a víru ve všechny dobré konce.

Těm, kteří trpí předsudky, může jeho příběh připadat zneklidňující. Mně takový nepřipadal, Gavin mluvil o všem opravdu velmi otevřeně, sám zmínil možné pochyby i to, co proti nim udělal, ukazoval mi fotky, záznamy, takhle se nechová člověk, který by měl co skrývat.

Pracoval jsem kdysi s mužem, který býval blízkým spolupracovníkem Jaroslava Foglara, něco z něj jsem po letech zahlédl i v Gavinovi. Chlapecký svět asi přináší jistou podobnost. Je v tom světě kousíček naivity? Snad. Zároveň je to velmi účinné anestetikum na škrábance, které přináší život. Ty rány jsou pak tak nějak čisté.

„Že vám to ti lidé všechno řeknou?“ podiví se někdy čtenáři. „Jaký na ně máte fígl?“

Fígl nemám žádný, prostě naslouchám. Slova mých přátel mě opravdu hluboce zajímají, důvěřuji jim, přistupuji k nim jako rovný k rovnému, ať je to vědec, nebo bezdomovec (pochopitelně i tehdy, když je to vědec a bezdomovec zároveň). A dělám to přirozeně, není to žádná hra na empatii, není to maska. Doufám, že je to na mně poznat.

Co jsem nyní poznal při práci poprvé, bylo, že někdo takto přistupoval ke mně, že to zkrátka otočil. Pouliční básník Šimon se nezdráhal odpovídat na mé otázky, to ani v nejmenším, nově a hluboce o nich přemýšlel, zároveň se ale zajímal, co já, co si myslím a jaký jsem. Pokud by se Šimon někdy rozhodl dělat knihy rozhovorů, stál bych na ně frontu. Byla by dlouhá. Snad svedu naslouchat druhému s podobným zaujetím jako on, po několika našich setkáních ale vím, že odpovídat dovedu mnohem hůř.

A taky nedovedu druhého tak bezprostředně oslovovat. Šimon skáče po ulicích jako veverka, má ocas („zapomněli mi ho v porodnici amputovat“) a nabízí kolemjdoucím báseň na počkání. Přitom není vtíravý, pouze nabídne druhému kontakt, a když je odmítnut, bez hořkosti pokračuje v chůzi – tedy spíš v poskakování. Pokud bych od něj odkoukal jen to, jak si zachovat nezkalenou mysl po opakovaném odmítnutí a jak rozpustit v zárodku hrozící neporozumění, vyšel bych do světa velmi posílen. Asi budu muset se Šimonem chodit po brněnských ulicích častěji a pozorněji.

A jak je to s těmi otázkami? Někdy slýchám, že neexistuje špatná otázka, jakýkoliv dotaz je prý dobrý. Během let jsem zjistil, že je to přesně naopak, skoro všechny otázky jsou „špatné“, respektive existuje jen velmi málo těch dobrých. Ne, nebudu čtenářům lhát: v podstatě existuje jediná dobrá otázka, opravdu jen jedna. Prozradím vám ji. Zní následovně: „Poslouchám tě, vím, o čem mluvíš, vyprávěj dál.“ Ano, to je všechno.

Šimon k lidem přistupuje právě tak. Snažil jsem se o to i v téhle knize, všechny mé dotazy jsou vlastně jen variací na tuhle základní otázku. A pokud se to snad někdy událo jinak, je to prostě chyba. I to se stává.

Dále se mě čtenáři ptají, jak ke svým respondentům přicházím. Někdy to jde prostě samo, jako by mi je kdosi posílal do cesty. V době, kdy byla kvůli proticovidovým opatřením uzavřena města, jsem se snažil toto nařízení dodržovat a procházky jsem poctivě odbýval jen v jeho hranicích. První den, kdy se restrikce uvolnily, jsem sedl do auta a odjel na výlet. Tu obec znám jako své boty, kdysi jsem měl nedaleko chatu, byl jsem tam snad stokrát. Hned za vesnicí začínají hluboké lesy s pozoruhodnou stavbou loveckého zámečku, tam jsem si chtěl zajít. Moje kroky se ale zastavily hned na úvozové cestě na konci vsi…

Na Vysočině se tomu říká krecht, sklep na brambory vydlabaný ve svažitém terénu. Má tam být zima a tma, dovnitř do podzemní kobky vede jen stísněný vchod, aby tam neproniklo světlo a teplo, které uskladněným hlízám nesvědčí. Vzpomínám, jak jsme u babičky v krechtu odlamovali z brambor frňousy, ty dlouhé bílé klíčky, a zkažené zemáky vyhazovali ven. Páchlo to tam plesnivinou, na podzemních zdech se srážela vlhkost. Fuj. Nikdy by mě nenapadlo, že v takových podmínkách může někdo bydlet. Na Šumavě a v dalších zapadlých koutech země jsem potkal lidi, kteří žijí v maringotkách, starých autech a polorozbořených samotách. Jistě, ani oni nemají elektřinu a vodu, mají ale alespoň okno a možnost si zatopit. V krechtu není nic z toho, Flyp tu má jen zimu, tmu a vlhko.

A taky tu plíseň, právě ona se začala podílet na jeho kresbách. Když je venku vyšší teplota než uvnitř, vezme si Flyp výkres nahoru nad krecht. Má tam takové prostranstvíčko zvící pár metrů čtverečních. Nejraději dělá stromy s tvářemi. Když jeho kresba záhy zplesniví, čemuž se ve zdejších podmínkách nedá vyhnout, vnímá to jako přirozenou součást procesu, někdy plíseň ještě rozetře a obrázek domaluje. Nezná termín art-brut, umění v syrovém stavu, ale kreslí právě tak. Není v tom žádný kalkul, nic rozmyšleného, prostě se to stalo. Nevím, jaký mohou mít jeho práce ohlas mezi odborníky, mě ale uhranuly – jsou totiž součástí příběhu. Nebo je snad příběh součástí těch kreseb?

Rozhovor s Mojmírem Obdržálkem jsem udělal rychle, jeho
autorizace však trvala přes rok. Respektive: tak dlouho trvalo, než jsme se k ní vůbec dostali. Když jsme si nad text spolu konečně sedli, byli jsme hotovi velmi rychle. Pan Obdržálek přišel v mezičase dvakrát o mobil a taky nepobýval doma, v nuzném zahradním domku u rušné výpadovky z Českých Budějovic. Objekt mezitím vzplanul a nyní ho částečně zakrývá jen hasičská plachta, tráva stačila notně povyrůst a kolem sviští snad ještě více aut. Když jsem na místo opakovaně jezdil a pořád nemohl pana inženýra zastihnout, nechával jsem mu vzkazy u sousedů. Ochotná paní má vedle zahrádku, druhá bydlí nedaleko v bytovce. Ano, toho muže v kloboučku tu vídají a můj vzkaz mu předají.

„Víte vůbec, kdo to je?“ nemohl jsem si odpustit otázku.

„Bezdomovec, ale celkem milý, nebývají s ním problémy,“ dozvěděl jsem se.

A tak jsem jim to řekl. Ten bezdomovec je inženýr, kandidát věd, akademik, vědec, odborník na jadernou chemii. Zíraly, asi podobně jako já, když jsem se o něm dozvěděl poprvé.

Se svými respondenty si skoro vždycky tykám, říkám jim jménem nebo přezdívkou, se kterou jsou sžiti. Titulem oslovuji vlastně jediného člověka. S velkou chutí Mojmíru Obdržálkovi vykám a říkám mu: „Pane inženýre.“

Kontakt na něj mi dal jeden jeho známý, Petr prý bydlí na středověké zřícenině a šel pěšky do Jeruzaléma. Tomu jsem nemohl odolat. Když jsme se měli ve Znojmě setkat poprvé, opět jsem udělal tu chybu, která se mi občas stává: něco jsem očekával. Očekával jsem rozježeného divouse, drsného vandráka, něco mezi Rumcajsem a odborníkem na přežití ze speciálních jednotek.

Z budovy fary ale vyšel tichý muž v čisté bílé košili, působil jako učitel nebo úředník. Vypadal děsně slušně a průměrně, ach jo. Sešli jsme k údolí Dyje, Petr tu znal každý kámen, kytku, historii té rozeklané krajiny. A hlavně, skládal to do nových a hlubokých souvislostí, příroda, kultura a víra se v jeho myšlení ukuly do jednoho homogenního tvaru, kterému se říká skutečnost. Zároveň se neoháněl vlastním egem, naopak se plaše vracel zejména k tomu, co všechno neví a co nezvládl. Přitom si byl jist, že nyní jde po správné cestě. Ta jistota nebyla chlapácká a vnější, byla naopak velmi jemná, tak křehká, že ji nemůže narušit žádný vnější tlak. Tady prostě síla neúčinkuje.

Kdyby měl Petr ambice, mohl by podle mě být ředitelem prestižní školy, primátorem statutárního města, podnikatelem. Jeho záměry ale směřují mnohem dál, nekončí totiž v tomto světě. Hodně jsem se od něj naučil, a nemyslím tím latinské názvy roztodivných božích stvoření, která jsme potkali na našich procházkách Podyjím. Naučil jsem se, že věci mají i v době plné nejistot svůj smysl. Stačí se pořádně dívat.

O Ivanovi jsem nejprve slýchal vyprávět od svých klatovských kamarádů. Zejména historky z jeho klukovského protikomunistického odboje byly fascinující. Zároveň jsem si nebyl jist, jestli do téhle knihy patří nějaký živnostník. Když jsem ale vešel do jeho vzorně udržovaného bazaru plného roztodivných artefaktů dávné i nedávné minulosti a Ivan otevřel pusu, věděl jsem, že ano. Každou svou větu, každý krok – byl jsem s ním i na výletě na Šumavě, které organizuje – prožívá naplno. Začne vyprávět dávnou historku, a ona náhle ožije. Ivan stojí, gestikuluje, stává se hercem, hlasitě se směje. Všechno je pro něj důležité, z každé hlušiny se dá vykutat kousek toho nejvzácnějšího kovu, který se jmenuje obyčejné štěstí. Carpe diem? No jistě.

Jsme zhruba stejně věkovití. V jeho bazaru jsem zahlédl pár atributů, které jsem měl jako kluk a v průběhu let se někam poztrácely. Vyřezávanou valašku z hor, ilustrovanou knížku, odznáček. Rozhodl jsem se, že je potřebuji, a chtěl jsem si je od Ivana koupit. Tady jsem ovšem pohořel, Ivan totiž trval na tom, že mi je daruje. Když jsem mu říkal, že takhle si obrat nezvedne, jen se smál. To jsem ještě nevěděl, že v devadesátých letech se na jeho zboží stály předlouhé fronty. Dnes už moc vydělávat nepotřebuje, spíš si povídat. A zase, kdo má odvahu o sobě tohle říct? Jen ten, kdo je opravdu svobodný. Ta tajná zkratka Irolp, kterou psával po normalizačních Klatovech, má pořád svůj obsah.

Když se Lenka stěhovala na zimu domů, tedy do maringotky pod Krušnými horami, přemýšlela, co by mohla těch pár měsíců dělat. Nejlépe někde u zvířat. Případně by mohla odjet do Afriky. „Nebo bych mohla dělat modelku, co myslíš?“ podívala se na mě kulišáckým pohledem. Popravdě, Lenka by byla velmi nekonvenční modelka, ale v jejím případě, poté co jsem vyslechl vyprávění o šňůře zcela nepravděpodobných skutečností, bych to nevylučoval. Má kamarádka by ovšem nebyla jen tak obyčejnou modelkou, byla by modelkou úzce specializovanou, konkrétně stomatologickou. Jakže? Vždyť Lence chybí v dásni poměrně dost zubů a ty zbývající nevypadají právě jako zuby Bílého tesáka. Jak to tedy myslí? Odněkud vytáhla pytlík s tabákem, kterému vévodí vždy nějaká odstrašující fotka, tentokrát to byl snímek kolozubé dásně s hnědými pahýly. Lenka se zazubila, ukázala mi svůj chrup a mně to došlo: aha, tak tyhle reklamní fotky by ona fotila! To už dává smysl.

S Lenkou je ohromná legrace. Je pohotová, divoká, sype ze sebe historky i úvahy. O psech, o Aljašce, o počasí, o výchově… „Albert Einstein říkal, že vychovávat se dá jedině vlastním příkladem. A pokud to nejde jinak, tak odstrašujícím. Tak si z toho beru příklad.“ Má taky skvělý cit pro slovní komiku, když jsme například plánovali zajet do Vrchotových Janovic, mluvila o nich zásadně jako o Janovicích Vrtochových.

Je to trochu hrabalovské, ale divočejší a veskrze autentické. Samy Lenčiny historky o zvířatech by vydaly na celou knihu. Třeba ji jednou ten nejpovolanější – tedy ona sama – napíše. Doplní ji pochopitelně vlastními ilustracemi a překoná tak Dicka Francise i Jamese Herriota, kteří o zvířatech jen psali. Zádrhel snad nebude ani v tom, že Lenka hodlá psát rovnou anglicky, přičemž tento jazyk poněkud neovládá. Opravdu si myslím, že v jejím případě to nebude představovat nepřekročitelnou překážku.

Kdyby to snad Lence se spisovatelstvím, Afrikou nebo zubním modelingem nevyšlo, měl bych pro ni jiné doporučení. Mohla by se uplatnit jako stand-up komička. Její cit pro paradox a pointu i nepřeberná škála příběhů, které má v zásobě, to všechno jsou dokonalé předpoklady, aby v tomto oboru vynikla. Já měl jen to štěstí, že po měsících, kdy mohla své rozumy sdělovat leda tak stádu krav, jsem byl jejím posluchačem já. Rozdíl byl zřejmě akorát v tom diktafonu, který jsem si položil na balík sena.

■

Uvědomuji si, jaké jsem měl štěstí, že jsem se mohl setkat s Lenkou i s ostatními samorosty, s neopakovatelnými osobnostmi, jejichž příběhy otevírám v této knize. Troufnu si tipnout, že až si ji přečtete, dojde vám, že taky znáte někoho podobně výjimečného. Člověka, který přečuhuje ze všech šablon nebo na ně nedosahuje, který zkrátka odevšad tak nějak trčí. Třeba si s ním popovídáte tak, jako já s těmi svými. Svět bývá po takových setkáních o poznání širší.

Aleš Palán

Gavin

Krasomil chlapectví

Lipnice nad Sázavou, to není jen monumentální hrad a muzeum Jaroslava Haška. Místní častěji chodí ke zdejším zatopeným lomům, ve kterých je skvělé koupání. Dá se u nich ve skrytu taky docela dobře žít. O jednom muži, který to zkusil, jsem se doslechl a měl naplánováno za ním někdy zajet. Když jsem pak ve vlaku potkal Luďka Vejsadu zvaného Gavin a zjistil, odkud je, na samotáře z lomu jsem se ho optal. Po pár minutách rozhovoru mi bylo jasné, že návštěvu Lipnice už nebudu odkládat. Ale tím, za kým s diktafonem pojedu, bude Gavin.

Kde se vzala tvá přezdívka, možná je to jméno, Gavin?

Pochází z knížky Zelená léta od Cronina, kde vystupují dva kamarádi, Robert a Gavin. Panovalo mezi nimi krásné přátelství, ale Gavin v patnácti letech tragicky zahynul. Je to vymyšlený příběh a já ho chtěl jako odkaz toho vztahu přenést do života. Když jsem začal skautovat, vybral jsem si tuhle přezdívku.

Abys pokračoval v Gavinově cestě?

Ano, v jistém smyslu. Abych se snažil být takový, jaký byl on.

Jaký byl?

Věrný, kamarádský; přátelství těch hochů bylo nesmírně krásné. Moje tři nejdůležitější slova v životě jsou: příroda, krása a přátelství, na těch mám postaveno všechno.

Literární Gavin měl svého Roberta. Ty žiješ sám. Měl jsi, nebo máš, taky takového přítele?

Mám ho. Některý člověk nepozná opravdového přítele za celý život, mně se ho podařilo najít před dvěma roky. Tehdy mu bylo jedenáct let a jmenoval se Adam. Chtěl se stát pážetem a postupně rytířem, a když jsem ho na hradě Bukov pasoval na páže, dostal jméno Jiřík. Tohle jméno jsme vybrali proto, že Jiří je patronem skautů i rytířů, že vzpomínáme na Jiřího z Poděbrad a já mám velmi hodného souseda Jiřího Rojku. Velmi se mu líbí. Během krátké doby mezi námi vzniklo velice krásné přátelství, o kterém se píše ve foglarovkách, na kterých jsem vyrůstal. Jestřáb chtěl být stále klukem, nikdy nezestárnout, žít v barevném, krásném světě chlapectví. Mně se to splnilo – samozřejmě jen psychicky, fyzicky ne. Věk chlapectví je pro mě nejhezčí, nejinspirativnější a nejčistší doba. V ní jsem se našel – stejně jako Jestřáb.

Je ti přes padesát, vydržel ti ten barevný svět celý život, nebo ses k němu musel postupně vracet?

Nevracím se k tomu, jsem takový. Spousta lidí to i ocení, třeba kolegyně v práci mi děkovaly, jak se mnou pookřály, získaly znovu radost do života, prý jsem je vrátil do mládí. Jiní na to, že si hraju s dětmi jako kluk, koukají s pohrdáním. Zlí lidé dokážou člověka ranit, takže přece jen začne trochu stárnout. Pak se mi ale poštěstí, že se setkám s dobrým člověkem, a já se zas vrátím do světa mládí. Věřím, že je to cesta, po které půjdu napořád, až do smrti.

Bydlíš kousek od Orlov, kde se skauting zrodil.

Ano, tam je velká inspirace. Když se skauting po roce 1989 obnovil, na Orlovy jsem docházel a dal tam i pamětní knihu. Dnes mám doma čtyři, zapisovali se do nich skauti z celé republiky, občas taky z cizích zemí. Pak to začalo upadat, prvotní nadšení se vytratilo, ale začátky v devadesátých letech byly velice krásné. Ano, zdroj skautingu je tady.

Nedá se přitom říct, že bys byl skautský vedoucí.

Ze začátku ano, pár let jsem byl zástupcem vedoucího skautského oddílu v Havlíčkově Brodě. To jsme ale ještě žili v Praze a sem jsme jen dojížděli. V roce 2011 mi zemřela maminka a o dva roky později jsme se s taťkou vrátili na Vysočinu. Oba rodiče odtud pocházejí, takže jsme šli domů. Starou Prahu mám rád, ale velkoměsto není nic pro mě.

Co je to za obřad – pasování na rytíře?

V podstatě je to alternativní svět, který se řídí rytířskými zásadami. Hra na dobrodružství, na charakter a na hodnoty. Prvně jsem Jiříkovi koupil štít, pak jsem mu nechal v kamenickém učilišti na Lipnici ukovat i meč. Až bude dospělý, měl by být pasován na rytíře a potom by po mně mohl všechno zdědit, pozemek i chatu.

Ty jsi rytíř?

Byl jsem pasován v Napajedlích v roce 2004 jako rytíř Václavovy družiny. Jeden s muž pasovacím právem mi říkal: „Udělal jsi hodně dobrého pro děti, zasloužíš si být pasován na rytíře.“

Má to nějaké atributy, třeba speciální oblečení?

Má, mohl bych nosit rytířské oblečení, ale zatím ho nemám. Například kabátec do půli stehen, pěkné nohavice, v jednotné barvě, třeba zelené. A kabátec by mohl být modrý. Snažil jsem se, aby Jiřík pážecí oblek měl. On by se chtěl učit i šermovat, děti od patnácti let můžou chodit do šermířských kroužků.

Ty umíš šermovat?

Neumím. Vymyslel jsem mu to, abych mu zpestřil život. Měl si vybrat, jestli chce být indiánem, nebo rytířem. Byla to jeho volba. Indiánštinu jsem taky pár let dělal, takže o tom něco vím. Rytíři, indiáni, staří Slované, to jsou podobné směry, směřují za stejným cílem, za sebezdokonalováním, pozitivním vztahem k druhým a spokojeností s vlastním životem. Tohle je základ opravdového života bez deformací, pořádného živočišného života. Člověk by si měl dokázat poradit ve všech situacích v přírodě, neztratit se ani mezi lidmi a znát svoji cenu. A přátelství, samozřejmě že přátelství.

Jiříka znáš dva roky, je to tedy ještě mladé kamarádství. Jak vzniklo?

Velice zajímavě. Na začátku byla moje knížka o přátelství, kterou si v roce 1993 koupil jeden skautský vedoucí, když přijel do Prahy na sněm. Vzadu v knize byla moje adresa, aby mi čtenáři mohli psát, a on mi napsal velice hezký dopis. Odložil jsem ho, že mu napíšu později, ale pak jsem ho nemohl najít. Našel jsem ho až po dvaceti letech, a zkusil mu odpovědět. Bydlel stále na stejné adrese, takže mi odepsal. Setkali jsme se v Praze a on mě pozval do Holoubkova, kde vedl oddíl – už ne skautský, přešli na Woodcraft, Ligu lesní moudrosti. Jeho zástupcem byl zajímavý kluk, čtyřicátník, duší kluk jako já, Daniel Opatrný Motýl. A ten měl kamaráda Martina, který byl strýcem dvou dětí, jeho bratr byl jejich pěstounem. A jedním z těch dětí byl Jiřík. Takhle jsme se v dubnu 2018 seznámili.

Co se stalo, že ti zrovna tenhle kluk vstoupil do života?

Dalo by se říct, že si mě vybral. Když jsem mu povídal, co dělám, strašně moc ho to zaujalo. Hned při druhém setkání jsme na zahradě jednoho kamaráda z klubu tábořili a už tehdy bylo jasné, že přeskočila jiskra, že začíná vznikat krásné přátelství. Další prázdniny byl víc než tři neděle tady u mě na Lipnici. Jiřík má velice rád přírodu, na hradě Orlík se poprvé oblékl jako páže, vzal si štít, tehdy ještě dřevěný meč a takto vyzbrojen se účastnil Středověkých dnů.

Jiřík má přitom složitou rodinou situaci.

Měl to těžké, pak to měl hezké, a teď zase těžké. Doufám, že se to znovu obrátí k dobrému. Jeho pěstoun se oběsil, těžko se mi o tom mluví. Přitom to byl člověk, který Jiříka vytáhl z nedobrého života, kluk byl třeba půl roku v azyláku, už by to nikdy nechtěl zažít. Potom žil i se svojí sestřičkou u pěstouna, kde se jim vedlo dobře. A když jsme měli partu, byl úplně nadšený, že se v ní může realizovat. Je hyperaktivní, rád si hraje, noční schovky, stopovaná v lese, lezení po stromech, staré hrady, jeskyně, to všechno ho láká, je to správnej kluk. Šikulka si ho taky hned oblíbil.

Kdo?

To je můj kocourek.

Může vzniknout opravdu vyvážené přátelství, když je mezi lidmi tak velký věkový rozdíl?

Myslím, že to vyvážený vztah být může. V přátelství nehraje věk roli, lidi hlavně musí být na stejné úrovni.

V čem, v nějaké hravosti?

Nepovyšovat se jeden nad druhého. Pokud na to má člověk buňky, je to opravdu možné. Častěji to lépe chápou muži než ženy, ty se dívají podezřívavě: „To není možné, nemůžete si přece rozumět, takový rozdíl.“

Jiříkovi bude třináct, tobě je čtyřiapadesát. Rozumím tomu, co mu dáváš ty: jinačí svět, alternativu, hravost, přírodu, důvěru, rovnost, to z tebe jednoznačně cítím. Co ale dává on tobě?

Ano, správně, v přátelství, aby bylo rovnocenné, k člověku musí něco i přicházet. Dává mi lásku, svěžest mládí, opravdovou upřímnost, nebylo mezi námi nic, o čem bysme nemohli mluvit. Žádné hranice, bariéry, jen souznění duší a plná jednota. Nepoznal jsem člověka, kromě mojí maminky, který by mě měl tak rád. Vzájemně si jeden druhého vážíme. Je to vzácné, doba je rychlá, uspěchaná, lidi nemají čas, aby se poznali a promluvili spolu. V prostotě a jednoduchosti je nepomíjivá krása. Snažím se žít jednoduše a odráží se to i v základních věcech, třeba v jídle. Nejradši mám černý, žitný chleba s máslem a medem, brambory na loupačku se solí a máslem, kozí mléko, pokud je. Jednoduchá jídla jsou i ta nejzdravější. Nevyhazuju ani oblečení. Když jdu do města, vezmu si na sebe něco novějšího, ale tady na to nedbám. Na spaní mám stará trika ještě po babičce. Když přestanou sloužit, spálím je, bavlna dobře hoří. Ještě naposledy mě to zahřeje… Čím jsem starší, tím víc zjišťuju, jak je prostý život přínosný.

Tím, že je jaksi původní, nebo snad hlubší?

Ano, podle mě je současný svět zbytečně komplikovaný, přetechnizovaný, vztahy mezi lidmi se v něm úplně ztrácí. Mobily, počítače, spousta dětí je v tom ponořená, skoro nejdou ven, mimo školu vůbec nekomunikují s kamarády. S naším mládím se to nedá srovnat, lítali jsme venku, jezdili na kolech, hráli si v přírodě. Byla v tom síla jednoduchosti.

Je pravda, že kdysi klukovi stačilo pár klacků a šišky, dneska potřebuje tablet.

Přesně tak. Jiřík si taky rád zahraje, třeba když je ošklivo, ale dlouho u toho nevydrží. Pokud je hezky, je rád venku – se dvěma, třemi kamarády vyrazí do lesa, protože moc jeho vrstevníků tomu nehoví. Tady u mě se ale vyřádil nekonečně.

Jiříka jsi už přes rok neviděl. Proč?

Vstoupil do toho element, který je mi nepochopitelný. Proč matka brání vlastnímu synovi stýkat se s lidmi, které má rád, včetně jeho strejdů? Napřed byla šťastná, že s Jiříkem někam jezdíme, říkala mi, že jsem jako jeho druhý táta. A najednou, když se Jarda oběsil, byli všichni špatní.

Zakázala mu se s tebou stýkat?

Nejen se mnou, i s příbuzenstvem. Zablokovala mu mobil, facebook, takže nemůžeme komunikovat. Ze začátku to ještě trochu šlo, když byl Jiřík u jedné tety, mohl mi zavolat. Nebo když ho máma ještě pouštěla k jeho strejdům. Ale pak mu zatrhla všechno.

Jeden z těch strýců se soudí o to, aby se synovcem mohl být v kontaktu.

Nejen to, on chce, aby děti mohly žít přímo u něj. Psychologové ze sociálky požadovali, aby děti nežily v baráku, kde se to stalo, to by pro ně nebylo dobré. Jeden ze strýců teď dostal nový byt 2+1, blízko lesa, s tím půjdou k soudu, že by tam děti mohly být. Už to jednou u soudu bylo, rozsudek zněl, že matka musí dovolit dětem kontakt se strýci a všemi společensky blízkými osobami, to znamená i s partou. Absolutně nic z toho se ale nenaplnilo. Doufám, že se to obrátí k lepšímu.

Držím palce. Jak dlouho jsi tedy mohl být s Jiříkem v kontaktu?

Čtrnáct měsíců.

A teď je to zhruba stejnou dobu už jen vzpomínka… Třeba si to trochu idealizuješ.

Za rok se může stát ledacos, děti žijí v prostředí, které na ně působí, kromě matky tam figuruje ještě její přítel. Ona každému říká, že už nás Jiřík nechce vidět, vždycky ale mluví za něj, nikdy to neřekl přímo Jiřík. My víme, že to není pravda, protože když jednou někde uviděl strejdu, hned k němu běžel, byl šťastný, že ho vidí. Není to tak, jak říká jeho matka u soudu.

Než jsi potkal Jiříka, neprožíval jsi s nikým tak blízké přátelství – ať už s vrstevníky, se staršími, nebo s mladšími? Jsi solitér?

Prožíval jsem různá kamarádství, třeba mezi skauty. Ale pak jsem poznal, že tohle je nejsilnější, jak se říká na život a na smrt, napořád. Když mi na podzim 2018 umřel taťka, každý večer jsme si s Jiříkem volali. A ještě mi na dobrou noc posílal esemesku, všechny je mám pořád v mobilu. „Mám tě moc rád, Gavísku, tvůj navěky v celé galaxii Jiřík.“ Byly to moc krásné esemesky.

Romantické.

Dalo by se to tak říct. On je hodně citlivý, já jsem hodně citlivý, v tom je taky naše vzájemnost, která se může rozvinout. Děti mají určité vnitřní vidění, poznají mnohem líp než dospělí, kdo to s nimi myslí dobře, nepřetvařuje se a je upřímný. Dospělí tento cit většinou ztratí.

Jak se tobě povedlo uchovat si dětskou duši?

Nevím.

Byli takoví tvoji rodiče? Měl jsi to od koho odkoukat?

Spíš mamka byla takový veselý smíšek, v životě přitom mockrát narazila na lidi, kteří se zdáli hodní, a potom obrátili. Říkala mi, ať nejsem jako ona, ať nenaletím, jenže člověk je takový, jaký se narodí, nedokáže být hajzl. Takže to mám asi po mamce. Děda ze Splavu u Zdislavic byl taky moc hodný. Vychovával mě, u něj jsem prožíval letní i zimní prázdniny. Změnilo se to ve dvanácti letech, když jsem dostal infekční mononukleózu a musel držet přísnou dietu. Od roku 1978 jsme začali jezdit sem na Lipnici na chatu.

Na místo, kde dnes žiješ.

Tehdy tu ještě byla babička, měla králíky, slepice… Pocházela z orlovské hájovny, ale přes zimu žila v Praze. Ona s dědou mě přivedli k přírodě. A taky mi otevřeli cestu k umění. Moje mamka měla talent, chtěla být malířkou, chodila k malíři Jůzlovi, jenže babička jí to rozmluvila, že to nemá perspektivu, a dala ji na ekonomku, ať jde do kanceláře. Šla. Vztah k umění a ke kráse jí ale zůstal, ten jsem podědil. Taťka byl zdravotník, laborant.

Nemáš sourozence?

Bohužel ne, mamka prodělala těžký porod a nemohla mít další děti. Později jsem si to vynahradil ve skautu, když jsem mohl s dětmi dělat. I mezi vedoucími jsem našel příbuzné duše.

A za tvého mládí, když byl skaut zakázaný?

Svoje mládí jsem promarodil, byl jsem hodně nemocný a do svých patnácti let nikam moc nechodil. Během školního roku jen škola a nic víc.

A knížky?

Ano, knížky! Přečetl jsem stovky knih, od jedenácti let mě chytila veliká čtenářská vášeň. Začal jsem číst foglarovky, verneovky, Ernesta Thompsona Setona, klukovskou literaturu. Začal jsem si budovat knihovnu, teď mám na osm set svazků, chlapecké romány, které stále rád čtu. Nemám moc rád knihy pro dospělé, přijde mi, že si dospělí zbytečně vyrábějí problémy. Děti to nedělají, žijí normálním, upřímným, jednodušším životem.

V patnácti ses z nemocí vykurýroval?

Bronchitidy a angíny s pubertou přešly. Možná to bylo i Prahou, že jsem tolik marodil. Kdybych žil rovnou na venkově, což jsem vždycky chtěl, třeba by to bylo lepší. To ale bohužel nešlo. Zhruba do svých dvaceti let jsem vedl takový samotářský život. V roce 1989 tady v lesích pořádali ilegální tábor, přičichl jsem k tomu a vtáhli mě do skautingu.

Skauting je jedna věc. Já měl zase v nedalekém Humpolci strejdu, který trampoval na Želivce. Vím tedy, že v téhle oblasti byl tramping hodně rozvinutý. Ten tě nelákal?

Abych pravdu řekl, moc jsem o něm nevěděl. Jezdili jsme na chatu, chodili do lesů a na výlety. Vím, že tramping byl hezký, ale nějak mě minul.

A co nějaká láska?

Ta mě minout nemohla. Léta jsem měl kamarádku na Moravě, bydlela u lesa na samotě, chovala koně. Byla rozvedená a měla desetiletého syna, s ním jsem hodně a rád jezdil na výlety.

Rozuměl sis možná víc s tím klukem než s ní, ne?

To ne, všichni tři jsme si rozuměli. Ona byla hrozně fajn, ale měla ještě přítele, se kterým se pořád rozcházeli a scházeli, bylo to komplikované. Když někdy nečekaně přijel, zavřela mě raději nahoře v pokoji, aby mě neviděl, tak byl žárlivý.

Proč to skončilo?

To je těžká otázka. Ono to úplně neskončilo, spíš vyšumělo do ztracena. Ten přítel se tam začal objevovat častěji a její syn vyrostl a odjel do Anglie. Naposledy jsem ji navštívil asi před čtyřmi lety. V roce 2012 jsem ale začal jezdit do Polska – ta země a Baltské moře mě chytily. V Polsku jsem se seznámil s jednou Polkou. K nim domů mě přivedl její manžel, sice se rozváděli, ale i tak na mě potom žárlil. Jsou to komplikované případy.

Vztahy jsou komplikované, to ano. Stačí, když jsou na to dva, a tady jste byli dokonce tři.

Přesně tak, přátelství je jednodušší a přímější.

Žiješ sólo. Neuvažoval jsi o sobě nikdy jako o chlapovi k nějaké ženě, k běžné rodině?

Samozřejmě že uvažoval, protože jsem chtěl mít svoje dítě, ale asi jsem propásl ten správný čas. Pak přišla nemoc a už to bylo v pytli. Tahle přítelkyně z Polska nemohla mít děti, ale říkala mi: „Kdybych mohla, dala bych ti dítě hned.“ Vidíš ten glóbus? Ten mám od ní. „Kdybych mohla, celý svět bych ti snesla k nohám,“ říkala.

Mrzí tě, že jsi tu dobu před nemocí prošvihl?

Docela jo, ale už se to nedá vrátit. Na druhou stranu jsem poznal bezvadné lidi, a když se vyřeší problémy s Jiříkem, nebudu mít na co si stěžovat. Těch čtrnáct měsíců s ním mi dalo tolik, že i kdyby se to už neopakovalo – což doufám, že bude – vystačí mi to napořád.

Žiješ z toho?

Žiju! Tolik mě to naplnilo, do boje s nemocí mi to dodalo spoustu energie. Člověk by nevěřil, jakou vnitřní sílu může mít jedenáctiletý kluk, jak dokáže povzbudit dospělého! Zažil jsem to, když mi umřel taťka nebo když se mi podruhé vrátila nemoc. I když je Jiřík citlivý, věděl, že teď musí být silný, že nesmí brečet, aby mi předal sílu. A on to dokázal. Toho si velice vážím, to svede málokdo.

Začínám chápat, co ti přátelství s ním dává. Ten kluk je ti i oporou, že?

Ano, velkou oporou.

Přitom ta nemoc, o které mluvíš, je rakovina.

Taťka umřel koncem listopadu 2018, nemoc se mi vrátila v lednu 2019 – takže přišly dvě rány za sebou. Nemít Jiříka a partu, bylo by to pro mě opravdu krušné. Ale měl jsem je, dokázali mě z toho vysekat, přenést přes těžké období.

Jak se to projevilo, když se rakovina objevila poprvé?

Začalo mě hodně bolet rameno, potom i trochu na prsou a žebra. Později jsem se dozvěděl, že se na kostech usazuje paraprotein, takové chomáčky, a kdyby tam zůstaly, začaly by kost perforovat. Naštěstí to doktoři díky našemu velice dobrému obvoďákovi odhalili včas, takže k tomu nedošlo. Poslal mě do Brodu, kde uviděli něco na rentgenu a odeslali mě do Hradce. Během dvou měsíců se podařilo nemoc diagnostikovat, u některých lidí to přitom trvá léta. V začátcích totiž bývá těžké tuhle rakovinu rozpoznat.

Měl jsi napadenou jen kost?

Měl jsem to na více místech, většinou na stehenních kostech, na žebrech, nějaká ložiska byla i zvenku na lebeční kosti. Ale zjistili to brzo, takže se během první chemoterapie všechno rozpustilo, a kosti jsou v pořádku. Když mi brali vzorek kostní dřeně z pánve, doktor říkal, že mám tak tvrdé kosti, že se dovnitř ani nemůžou pořádně dostat. Ptal jsem se, jestli je to dobře, nebo špatně. „Dobře, moc dobře,“ říkal. Díky nemoci jsem v Hradci poznal spoustu zajímavých lidí. Když člověk dostane takovou nemoc, přehodnotí životní hodnoty, ví, že spousta věcí, kterými se zabýval, byly jen prkotiny. Něco je důležité a ostatní je třeba pominout, věnovat se tomu, co je skutečné, život žít, ne ho přežívat. Teď jsem zdravý, ale tohle už vím.

My dva jsme se poznali v době, kdy jsi byl ještě nemocný.

To jsem ještě jezdil na druhou chemoterapii, skončila mi zrovna teď, před čtrnácti dny. Měl jsem štěstí jak při první, tak při druhé léčbě, vždycky mi všechno velice dobře zabralo. Druhá léčba začala v lednu a už v květnu jsem byl na nule, v krvi nebyl vůbec žádný paraprotein. Teď budu brát už jen jeden lék. Mohlo by to vydržet několik let, ale nevydrží to napořád.

Jak to?

Po transplantaci kostní dřeně se deset procent lidí vyléčí a nikdy se jim to nevrátí. Jenže to nebyl můj případ, za dva roky se mi nemoc vrátila. Věda u téhle nemoci, mnohočetného myelomu, velice rychle vyvíjí nové lepší léky. Pan docent, ke kterému chodím na kontroly, mi dává velkou naději, že se to jednou vyléčí definitivně, oba jsme optimisté, já se na něj vždycky moc těším, on se těší na mě. Říkal mi, že minimálně šest let bych mohl být klidný, může mi zaručit, že tady po tu dobu ještě budu. Ale oba doufáme, že to bude dýl.

Šest let…

I kdyby se to zase vrátilo, je možná další léčba. Mám ale nevýhodu, že jsem na takovou nemoc moc mladý.

Mladý?

Ano, protože mladší tělo růst nových buněk intenzivněji podporuje. Kdyby mi bylo sedmdesát, všechny procesy v těle by byly pomalejší, což by znamenalo, že i rakovina by postupovala pomaleji. Starší člověk tak má větší šanci žít s nemocí delší dobu než mladší.

A ty máš navíc ještě tu mladou chlapeckou duši.

To s tím snad nesouvisí, ale doktor říkal: „Je důležité, aby byl člověk optimista, to je při léčbě padesát procent úspěchu.“ A je to pravda.

Jak se ti ten optimismus daří?

Daří, někdo vezme rakovinu jako tragédii a psychicky to nezvládá. Já jsem nad tím moc neuvažoval, jen trochu v začátcích při první léčbě. Pak jsem si řekl: Existují kvalitní léky, jsem v dobrých rukou, všechno pěkně zabírá – a začal jsem to brát jako součást života, se kterou se musím poprat, a buď vyhraju, nebo prohraju. Pokud věřím, že to dopadne dobře, jsem na správné cestě.

Zjednodušil sis v tu chvíli život?

To už dřív. Snažil jsem se nechat za sebou zbytečné myšlenky na věci, které nemůžu změnit, nezabývat se jimi. Snažím se vytěžit každý dobrý okamžik, hledat krásu ve všem. Dá se to, člověka vedou i knížky, přečetl jsem spoustu různých filozofů, z každého jsem si vzal něco. I takový kocourek člověku hodně dá, věrná dušička pozná, kdy je člověku špatně. Jak mi bylo zle, furt mi ležel na prsou a předl. V podstatě dělal to, co nejlepší přítel. Zvířátko se tě snaží všemi silami povzbudit.

A ta léčba?

Já mám naštěstí ze všech rakovin krve tu nejsnáze léčitelnou. Léčba je hrozně drahá, beru lék Revlimid, který stojí asi devadesát tisíc korun na měsíc. Vyrábí ho v Anglii a má minimum vedlejších účinků. Původně jsem měl jezdit šestkrát měsíčně na chemoterapie do Hradce Králové, což bylo kruté, hlavně fyzicky. Tělo bylo unavené, a navíc to dojíždění sanitkou.

Ještě že jsi nemusel autobusem.

Sanitku mi dali ochotně, ale nevezla jenom mě, než všechny pacienty objela, vyjeli jsme v pět ráno a vrátili se ve čtyři odpoledne. Když doktor viděl, jak mi to dobře zabírá a jak jsem z těch cest vyřízený, řekl mi přátelsky: „Vy byste tu byl nejradši maximálně třikrát do měsíce, že?“ Když jsem přikývl, prohlásil, že to tak uděláme, už se to prý experimentálně zkouší v Americe, tak to vyzkouší i na mně. Tím mi strašně moc ulevil.

Jinak ses o sebe postaral? Žiješ sám, na kraji městečka, navíc je to k tobě ze strmého kopce, nedá se sem dojet autem.

Ano, to je trochu problém, když je člověk sám. Ale kousek ode mě, u bývalé benzinky, mám velice hodnou sousedku. Když se jí tři dny neozvu, už mi volá, jestli jsem v pořádku. Když jedou na nákup, tak mi její manžel přiveze třeba mléko, abych ho nemusel tahat. Starají se o mě. Když jsem jezdil z Hradce, zvala mě na oběd. Takový zájem člověka povzbudí. A je v tom jistota, že kdyby se něco vážného dělo, můžu se na ně obrátit – naštěstí to ale nebylo nutné.

Zvládl jsi uvařit si třeba polívku?

Jsem skaut a ten musí být připravený na všechno.

To jo, jenže když má skaut rakovinu…

Já vím… Někdy jsem po chemoterapii dostal teplotu, bylo mi blbě, tak to byl trochu problém, ale jinak ne. Mám rád ta jednoduchá jídla, brambory na loupačku a polívky jsem většinou svedl. Chutnají mi i kaše, pohanková, kukuřičná… Dřív jsem neznal ječnou kaši, ochutnal jsem ji až v Polsku a velmi mi zachutnala, tak si ji taky dělám.

Žiješ kousek od hlubokých lesů. Vezmeš někdy spacák, stan, celtu a jdeš na několik dní do lesa?

S dětmi jo, ale když jsem sám, tak ne, to spíš v Polsku. Kolikrát se tam se stanem, spacákem a karimatkou utábořím v lese na skrytém místě, aby mě nikdo nenašel. Akorát jednou, u města Piła, mi někdo prohrabal stan, ale nic neukradl. Asi hledal nějaké cennosti, ale já tam samozřejmě žádné neměl. Takové nocování mi přijde ideální, protože člověk není závislý.

Necháš stan v lese a pár dní chodíš po okolí?

Ano, nebo popojedu vlakem. Člověk už ví, že tahat spousty věcí je zbytečné, s sebou mám jen pár nezbytností. Ostatní se dá v případě potřeby dokoupit nebo sehnat.

Není Polsko, zejména Velkopolská rovina, trochu nuda?

Na Velkopolské rovině jsem moc nepobyl, buď jsem u moře, nebo blízko našich hranic, kde je krajina hornatá, v podstatě Sudety ve Slezsku. Jediná rovina, kde jsem byl, je zrovna kolem toho města Piła, což je takový střed, odkud se dají podnikat výlety třeba do Toruně, do Poznaně, ani k moři to není daleko. Velice mě chytil severovýchod, Suvalčizna, u litevsko-běloruských hranic.

A co Mazurská jezera? Ta jsou po cestě.

Projel jsem je a zdržel se jen krátce.

Je to tak moc turistické?

To taky. Ráno jsem se vzbudil a zjistil, že spím na zaniklém německém hřbitově. V noci jsem viděl jen nějaké propadlé obdélníky… Hned jsem jel dál. Suvalčizna je venkovský kraj, hodně koní, málo techniky, spousta čápů. Kulaté kopečky a spousta jezer, je tam i nejhlubší polské jezero Hańcza, hluboké až sto devět metrů, u něj jsem taky tábořil. Lidi tam žijí pěkně postaru.

Povídáš si s nimi?

Hodně si povídám s lidmi, mám tam už i pár kamarádů, kteří mi dali adresu, přijeď, můžeš přespat. Zatím jsem toho nevyužil. Teď si píšu s provozním z restaurace v Kolobřehu. Byl už párkrát v Čechách a líbí se mu u nás. A já, když jsem poblíž, se zastavím za ním.

Mluvíš česky a oni polsky?

Mluvíme tak napůl, oni trochu česky, já trochu polsky, vždycky se dorozumíme, s Poláky to není problém. Píšu o Polsku knížku, doufám, že ji brzo dotáhnu do konce.

To se těším. Jak jsi vůbec Polsko objevil?

Chtěl jsem se podívat k moři – to byl ve dvanáctém roce prvotní podnět. Ještě jsem se v tom nevyznal, tak jsem jel do Štětína hloupě přes Německo a zpáteční jízdenka mě stála čtyři tisíce korun! Teď jezdím osobákama přes celé Polsko až k moři a přijde mě to na dvě stě sedmdesát korun.

Tam jsou tak levné vlaky?

U nás ještě před třiceti lety to bylo taky tak: čím dál jedeš, tím víc se ti to vyplatí. Cena jde nahoru do nějakých tří set kilometrů, potom přibudou už jen dva zloté za sto kilometrů, což je dvanáct korun. Rychlíky jsou drahé, a přitom je tam někdy méně komfortu než v osobákách. Osobák z Poznaně, kde přestupuju do Kolobřehu, jede pět hodin, kdežto rychlík čtyři hodiny a deset minut. Za rychlík přitom zaplatíš dvakrát tolik a je ti to celkem k ničemu, takže jezdím osobním.

Ale tuhle jízdenku koupíš asi až v Polsku, ne?

Českou jízdenku koupím jen do Mezilesí, hned za hranicemi. Přijedu tam, přespím v lese a v půl šesté ráno si koupím polskou jízdenku až k moři. Za necelých 12 hodin jsem u moře.

Jaké to bylo, když jsi před pár lety viděl moře poprvé?

Jel jsem s kamarádem z Brodu, vystoupili jsme ve městě Kamień Pomorski a dalších 10 kilometrů došli pěšky. Prošli jsme les a otevřel se před námi pohled na moře. To byl zážitek! Kamarád viděl moře taky poprvé. Teď se tam těším dvojnásob, vždycky mi to udělá dobře, stejně jako většině lidí. V Kolobřehu je ve vzduchu jód z vodních par, mají tam nejzdravější ovzduší z celého Polska. Město se rozrůstá, bohatí tam kupují byty, pro běžné lidi je to už finančně nedostupné. Polsko chytlo i spoustu Čechů, rok od roku jich potkávám na Baltu víc.

Co bude v té knížce, kterou chystáš, tvoje zážitky? Chystáš průvodce?

Nebude to průvodce, spíš črty, postřehy, průvodců už je spousta, není potřeba další. Bude tam třeba to, o čem jsem si povídal s lidmi, i o té mojí přítelkyni. O Polsku panuje spousta mýtů, které se snažím vyvrátit, třeba ten o nekvalitních potravinách. A přidám perličky, třeba o veverkách v Kłodzku, co chodí do restaurace pro zbytky jídla.

Doporučil bys mi jedno dvě místa v Polsku?

Pokud máš rád hezká města a památky, tak určitě Krakov, ten mě opravdu chytil za srdce.

Krakov znám.

Potom tedy Kolobřeh, protože tam najdeš všechno, ať už máš chuť na zábavu, na sport, na přírodu. I když je ošklivé počasí, nenudíš se tam. Pláže jsou rozsáhlé a nemusíš být na místě, kde je hodně lidí. Můžeš jít třeba jako já do lesa, tři kilometry za město, tam už zdaleka tak rušno není. Bývaly tam německé statky, dnes už zbourané, za příkopem mám tábořiště, vlastně je to kousek od pláže. V Kolobřehu mají i jednu ze čtyř polských škol pro námořníky, od čtrnácti let tam vychovávají kluky, i spoustu holek. Nejezdí ale lovit ryby, dělají spíš na úřadech.

Tys nechtěl být námořníkem?

Už od klukovských let se mi líbily lodě. Doporučuju každému, kdo je taky miluje: jeďte do Štětína, když se tam koná finále závodů velkých plachetnic. Sjedou se tam nejkrásnější a největší plachetnice z celého světa, třeba z Brazílie, Ománu, největší jsou většinou ruské. Dokonce tam byla i naše, postavili věrnou repliku české lodě ze 17. století. Druhý den po závodech jsou vždycky prohlídky.

Tam musí být strašné davy, to ti nevadí?

Člověk se přes to přenese, protože vidí takovou loď. Davy jsou jen doprovodný jev. Lidí je tam opravdu hodně, na finále bývá kolem půl milionu návštěvníků. Byl jsem tam s bratránkem z Jihlavy a říkal, že Prátr je proti tomu nic. Těch atrakcí! A jako doprovod se tam sjedou malé plachetnice z celého Polska. Ten rumraj na Odře je něco úžasného.

Máš i Česko takhle procestované? Vidím tu jen mapy Polska.

Mám. Ty mapy, to je spíš náhoda, protože se do Polska zase chystám. Mám asi šedesát, možná sedmdesát českých map. Z Čech mám samozřejmě nejradši Vysočinu, pak Šumavu, všeobecně jižní Čechy, taky Jeseníky, i když jsem tam byl jen jednou. Spíš koukám na české hory z polské strany. Hodně se mi líbí taky Bílé Karpaty, moravsko-slovenské Kopanice – zajímaví lidi, zajímavý folklor. Jeden čas mě lidová hudba bavila, přispíval jsem do časopisu Folklor, otiskli mi tam několik článků.

Co tě na folkloru tak zaujalo?

Tady na Vysočině je ho málo a přijde mi takový obyčejný. Na Kopanicích má ale jiskru. Je tam skvělá melodika, vždyť i klasická hudba často vycházela z lidových nápěvů. Vnímám i krásu krojů a zvyků, které předvádějí na kopanických slavnostech. A nejvíc se mi líbí, že jeden můj kamarád, Vlastík Ondra, učitel z Bánova, je takový novodobý buditel. V dětech ten zájem probouzí, dává tomu všechno. Takoví charismatičtí lidi jsou potřeba, dokážou rozžehnout oheň. A má výsledky, kolikrát byli se souborem na celostátním finále, podívali se dokonce do ciziny. I v dnešní době může být člověk národním buditelem.

Neměl jsi být učitelem?

Dlouho to byl můj velký sen. Člověk pak ale dá na lidi a na to, co mu řeknou, a bere to za bernou minci. Měl by se přitom raději řídit vlastním pocitem. Když jsem na střední škole chodil do pedagogicko-psychologické poradny, tak mi tam učitelství rozmluvili. Prý pro to nemám vlohy. Vzali mi odvahu.

Jakou máš střední školu?

Zeměměřičskou průmyslovku.

Aha, tak proto ty mapy!

Mapy jsou moje velká láska od dětství. Jako kluk jsem je kupoval i maloval. Vymýšlel jsem si skutečná i neskutečná místa, celé krajiny, silnice, řeky, vesničky… Nebo jsem sestavoval jízdní řády vlaků, všechno jsem to promýšlel.

Měl jsi na mapě i místo pro sebe, svůj domov?

Určitě ano. I ty vlaky jsou můj velký koníček, pro mě je to nejlepší dopravní prostředek.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Robinsoni a donkichoti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.