JOTA

Pro mou rodinu

Diary of a Young Naturalist

Text © Dara McAnulty 2020

All photography © McAnulty Family 2020

Cover illustration © Ivo Lorenc 2022

„Bottom of the Sea Blues“ words and music by Johnny Flynn © Copyright 2013 Cold Bread Ltd, Kobalt Music Publishing Ltd, All Rights Reserved, International Copyright Secured, used by permission of Hal Leonard Europe Limited

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7565-989-7

Prolog

Tento deník zaznamenává, jak se točí můj svět. Od jara do zimy, doma, v divočině, v mé hlavě. Putuje ze západu Severního Irska z hrabství Fermanagh na východ do hrabství Down. Zachycuje vykořenění z domova, proměnu krajiny mezi hrabstvími a čas od času i vytržení mé vlastní mysli. Jsem Dara, kluk, podivín. Když jsem byl malý, máma mi říkala lon dubh (což v irštině znamená „kos“). Někdy mi tak říká dosud. Mám srdce přírodovědce, hlavu budoucího vědce a kosti člověka, který je už znavený apatií a zkázou vládnoucí světu přírody. Přívaly slov na těchto stránkách vyjadřují můj vztah k divoké přírodě, snaží se vysvětlit, jak vidím svět, a popisují, jak jako rodina přečkáváme bouře.

Deník jsem si začal psát ve velmi skromném domku. Kolem nás bydlely rodiny, které držely své děti za zavřenými dveřmi, nebo manželské páry, jimž už děti vylétly z hnízda, a tak si upravovaly zahrady a trávníky nůžkami. Ano, to jsem skutečně viděl. Tady se mi poprvé začala skládat slova do vět, tady se potýkal údiv s frustrací a tady se naše zahrada (na rozdíl od všech ostatních v naší slepé ulici) v jarních a letních měsících proměnila v louku plnou divokých květin a hmyzu. Do vysoké trávy jsme zapíchli ceduli s nápisem „Včela a včela“. Zde naše rodina trávila dlouhé hodiny pozorováním hojnosti, kterou jiné zahrady postrádaly. Čas od času jsme za záclonami zahlédli zvednuté obočí sousedů, k němuž jsme byli všichni velkoryse lhostejní.

Od té doby jsme se posunuli. Přejeli jsme napříč celou zemí, abychom si vytvořili další domov, a nebylo to poprvé. Během té krátké doby, co jsem na světě, jsme žili na mnoha místech, takovým kočovným životem. Ale všude, kde se usadíme, si vytvoříme domov přeplněný knihami, lebkami, peřím, politikou, nespoutanými debatami, slzami, smíchem a radostí. Někteří lidé věří, že kořeny vyrůstají z cihel a malty, ale ty naše se šíří jako sítě mycelia, napájené ze studny společně prožitého života, takže ať už jdeme kamkoli, jsme pevně zakořenění.

Moji rodiče pocházeli z dělnického prostředí, oba byli ve svých rodinách první generací vysokoškoláků a stále mají hlavy plné ideálů, jak udělat svět lepším. To znamená, že nejsme bohatí materiálně, ale jak říká máma, „jsme bohatí v mnoha jiných ohledech“. Táta je – a odjakživa byl – vědec (specializuje se na moře a teď na ochranářství). Odkrýval tajemství a vědomosti, které v sobě skrývá divočina, a všem nám vysvětlil záhady přírody. Maminčina kariérní dráha se podobá způsobu, jakým přecházíme potok: nikdy nejdeme rovně. Hudební novinářka, dobrovolnice, akademička – stále dělá od každého trochu a ještě k tomu učí doma mou devítiletou sestru Bláthnaid. Jméno Bláthnaid znamená „rozkvetlá“ a momentálně je z ní odbornice na víly, dokáže vám podat spoustu informací o hmyzu, chová domácí šneky a také opravuje všechna elektrická zařízení v domě (nad čímž máma kroutí hlavou). Mám také bratra, který se jmenuje Lorcan, tedy „divoký“. Je mu třináct. Lorcan je hudební samouk a nikdy v nás nepřestane vzbuzovat naprostý úžas a zmatek zároveň. Je to také milovník adrenalinu – tím myslím, že běhá po horách, skáče z útesů do moře a vůbec prochází životem s energií neutronové hvězdy. Pak je tu s námi Rosie, fenka záchranářského chrta s žíhanou srstí, trpící nadýmáním. Adoptovali jsme ji v roce 2014 a je to naše tygřice. Říkáme jí živý polštář a je to úžasná společnice a odbourávačka stresu. A já. No, já jsem ten zahloubaný, vždycky mám špinavé ruce a kapsy nacpané mrtvolkami a (někdy) zvířecími výkaly.

Než jsem se rozhodl psát tento deník, psal jsem online blog. Několika dobrým lidem se líbil a opakovaně mi říkali, že bych měl napsat knihu. Což je vážně úžasné, protože jeden učitel kdysi mým rodičům řekl: „Váš syn nikdy nebude schopen porozumět psanému textu, natož dát dohromady odstavec.“ Přesto jsem tady. Můj hlas pění jako sopka a může se stát, že všechny mé frustrace a vášně při psaní vybuchnou a rozlijí se do světa.

Naši rodinu spojuje nejen krev, ale i autismus. Všichni kromě táty jsme autisté. To on je ten divný, to na něj se spoléháme, když se snažíme pochopit záhady nejen přírodního, ale i lidského světa. Společně tvoříme excentrickou a chaotickou partu. Evidentně vzbuzujeme hrůzu. Jsme si blízcí jako vydry a schoulení do klubka si razíme cestu světem.

Jaro

Ve tmě se mé sny přerušují. Nacházím se kdesi v meziprostoru, plavu k hladině, ale ještě než se vynořím nadechnout, mé vědomí zachytí zvuk flétny. Stěny ložnice mizí. Moje postel a zahrada se přibližují a stávají se jedním. Probouzím se bez hnutí, přišpendlený tíhou spánku. Tóny se mi stále snášejí na hruď. V duchu teď vidím kosa, jak střílí své testosteronové šípy, zatímco sonáty, jimiž si vymezuje teritorium, se rozléhají úsvitem. Můj mozek se zabere do kosí symfonie, je bdělý a přemýšlivý. Začíná to v něm vířit.

Jaro se liší místo od místa, ale pro mě mají největší kouzlo obrazy a zvuky doprovázející moji každodennost, od oblohy až po kořeny. Jaro je žába, která nám zkřížila cestu na začátku našeho života v tomto domě – poprvé jsme ji potkali jako skvrnu potěru spěšně zanechanou na cestě, jejíž neviditelnou dráhu narušila moderní doba. V zoufalství, ale i v naději jsme vytvořili vodní útočiště: do země jsme zakopali malý kyblík s vodou a naplnili ho střepy z hliněných květináčů, oblázky, rostlinami a několika klacíky značícími vchod a východ. Moc jsme nevěděli, jestli to bude fungovat. (Na cokoliv hlubšího by byl potřeba bagr na proražení jílovitých hrud, jichž máme na naší předměstské zahradě v Enniskillen požehnaně.) Ale pak jsme se setkali ještě jednou. Následujícího roku nám náš obojživelný kamarád předvedl taneček v trávě a pak se k němu přidal ještě jeden. Zanechali nám v kyblíku-útočišti dárek v podobě žabích vajíček. Byli jsme nadšení a naše vzrušené výskání bylo slyšet až k úpatí kopce. Na chvíli přehlušilo zvuk aut jedoucích do Sliga nebo Dublinu, a dokonce zaútočilo i na hluk z nedaleké betonárky.

Střídání a proud času protkaný tím, co známe, roztáčí cyklus úžasu a objevování, každý rok jako by to bylo poprvé. Ty vlnky vzrušení se nikdy nevyčerpají. Všechno, co je nové, je vždy vzácné.

Jako první vykouknou na svět psí fialky. Vrabci začínají vyhrabávat mech z okapů a vzduch je naducaný jako hruď drozdů. Pampelišky a pryskyřníky září jako sluneční paprsky a dávají znamení včelám, že už mohou vylézt ven. Konečně. Jaro znamená sledovat znovuzrození všeho. Bláthnaid slaví jaro tím, že každý den počítá sedmikrásky, a když jich je tolik, aby se z nich dal uplést věneček, promění se v „královnu jara“. A když jí nějaké zbydou, uplete si ještě náramek a prstýnek, aby měla celou trojici. V určitém okamžiku se jako mávnutím kouzelného proutku sejde dost sedmikrásek na vytvoření talismanů a šperků na celý týden, a tak nám všem nechává po domě sedmikráskové dárky.

Už nejednou mi někdo řekl, že jsem dítě jitřenky, za rozbřesku jsem vždy vzhůru. Narodil jsem se na jaře a moje první rána doprovázely sonáty kosího samce. Živily mé rostoucí tělo a mysl. Jeho zpěv byl možná tím prvním, čím mě lákala divočina. Moje poslání. Často myslím na svatého Kevina, Caoimhína, představuji si ho, jak stojí s nataženou rukou a kolébá kosí hnízdo, dokud nevyletí i poslední mládě. Caoimhín z Glendalough byl poustevník nalézající útěchu v přírodě. Postupně za svatým mužem přicházelo stále více lidí, kteří u něj hledali radu a učení, a mnišská komunita se rozrůstala.

Příběhy o Kevinovi miluju, možná i proto, že jméno Caoimhín jsem dostal při biřmování. Ačkoli nyní cítím, že tato zkušenost pro mě souvisela spíš s „dozráváním“, jeho jméno je pro mě stále důležité, teď možná ještě víc. Poustevníkův příběh totiž ukazuje, že zkrátka není možné ubránit se zásahům do divokých míst a proměnám rovnováhy mezi lidmi a přírodou. Možná se tak cítil i Caoimhín, když za ním přicházeli další následovníci.

Bohatství tónů. Dokážu je rozpoznat i v tom nejpřeplněnějším vzdušném prostoru. Všechno to odstartují, všechno probudí ze spánku. Píseň mě nese hlouběji do minulosti: Jsou mi tři a čas trávím buď ve své hlavě, nebo mezi divokými tvorečky, kteří se kolem mě plíží, plazí a třepotají. Všechno mi dává smysl, všechno kromě lidí. Čekám, až do pokoje mých rodičů pronikne světlo vycházejícího slunce. Lorcan je uvelebený mezi mámou a tátou. Poslouchám, zda se ozvou kosí tóny, a zaslechnu je právě ve chvíli, kdy první paprsek olízne závěs. Zlatavé stíny odhalují tvar, na který jsem čekal: na našem přístavku s kuchyní zpívá kos, elegantní posel na střeše nad spícími a bdícími.

Kos se objevil a já jsem si mohl s úlevou vydechnout. Znamenalo to, že den začal jako každý jiný. Byla v tom symetrie. Hodinový strojek. A každé ráno jsem naslouchal a dotýkal se stínů, nechtěl jsem roztahovat závěsy a všechny budit. Nikdy v životě jsem nechtěl ten okamžik pokazit. Nemohl jsem přizvat i zbytek světa se vším tím jeho shonem, hlukem a zmatkem. A tak jsem poslouchal a pozoroval – drobné pohyby zobáku a těla, rovné linky telefonních drátů, třicetisekundové odmlky mezi verši.

Věděl jsem, že „můj ptáček“ je samec, protože jsem se jednou vyplížil dolů, jen jednou, abych se na něj podíval od dveří terasy. Bylo to strohé a šedivé, ale on tam stál. Jako vždycky. Počítal jsem a zapamatoval si jeho rytmus, pak jsem se znovu vyplížil nahoru a pozoroval stínohru na zácloně. Kos byl dirigentem mého dne. Každý den po velmi dlouhou dobu. Pak to skončilo a já měl pocit, že se mi zhroutil svět. Musel jsem najít nový způsob, jak se probouzet, a tehdy jsem se naučil číst. Nejdřív knihy o ptácích a pak o celé divoké přírodě. V knihách musely být přesné ilustrace a spousta informací. Knihy mi pomohly překonat můj kosí sen. Spojovaly mě s ním fyzicky. Dozvěděl jsem se, že takhle intenzivně zpívají jen samci kosů a že ptáci zpívají, když k tomu mají důvod. Například když brání své území nebo lákají partnerku. Nezpívali pro mě ani pro žádného jiného člověka. Odmlka v kosím zpěvu na podzim a v zimě byla traumatizující, ale knihy mě poučily, že se kos vrátí.

Jaro s nitrem člověka něco udělá. Všechny věci se vznášejí. Nezbývá než se pohnout vzhůru a kupředu. Taky je víc světla, víc času, víc práce. Každé jaro, které člověk prožije, se slévá v koláž a je nabité důležitými záležitostmi. Vším, na čem opravdu záleží. A to první památné jaro, tak vyryté do paměti, tak živé: začátek mé fascinace světem za zdmi a okny. Všechno tam venku na mě něžně, přesto silně naléhalo, žadonilo, abych naslouchal a pochopil. Svět nabyl dalších rozměrů a já mu poprvé porozuměl. Začal jsem vnímat každou jeho částečku a mohl jsem do něj vrůst, až jsem nedokázal rozlišovat mezi sebou a prostorem kolem sebe. Jen kdyby ten prostor nebyl prošpikován letadly, auty, hlasy, příkazy, otázkami, proměnlivými výrazy obličejů a uspěchaným žvaněním, s nímž jsem nedokázal držet krok. Uzavřel jsem se před tím hlukem a před světem lidí, kteří ho vytvářeli; otevřel jsem se stromům, ptákům a malým osamoceným prostorům, které pro mě instinktivně a pravidelně vyhledávala moje maminka v parcích, lesích a na plážích. Zřejmě právě na těchto místech jsem se rozvíjel: v soustředěném náklonu a s velmi vážným výrazem ve tváři jsem vstřebával vše, co jsem viděl a slyšel.

Zničehonic jsem se vzdálil a pak zase vrátil zpět, když jsem si uvědomil, že venku je světlo a ranní chór utichl. Kouzlo se přerušilo. Je čas jít do školy. Během těchto jarních dnů mi připadá, jako by se věci měnily. Jsem tu, na prahu čtrnáctého roku života, a kos, ten dirigent mých dní, je stále stejně důležitý, jako když mi byly tři. Stále toužím po symetrii. Potřeba dochvilnosti. Jedinou změnou je jiný druh probuzení: potřeba psát o svých dnech, o tom, co vidím, jak se cítím. Mezi tím náporem života, zkoušek, očekávání (z nichž největší jsou má vlastní) přicházejí tyto výlevy, stávají se z nich kolečka v koloběhu mezi bděním a spánkem a otáčejícím se světem.

Středa, 21. března

S příchodem března se obvykle objevují barvy a teplo, ale když dnes stojím na zahradě, připadám si jako figurka ve sněžítku. Ledové vločky chňapají po jasné obloze včerejška a ukusují ji. Jejich mrazivé křupání s sebou přináší těžké období pro naše zahradní ptáky. Patří do naší široké rodiny, a tak spěchám koupit další moučné červy, kousek po silnici do zahradnického centra, abych doplnil krmítka, která vidíme z kuchyňského okna. Krmítka jsou od domu vzdálená dobrých dvanáct metrů, abychom tak stanovili hranici mezi sousedským soukromím a invazí. Ještě před pár dny naše sýkorky modřinky prozkoumávaly ptačí budky a ptačí zpěv v naší zahradě byl koncertem očekávání. A teď tohle. Ptáci jsou odolní, ale tenhle pokles teplot nás všechny znepokojuje.

Je těžké uvěřit, že ještě minulý týden jsme cítili šepot teplejších dnů. Seděli jsme ve větvích prastarého dubu v parku hradu Archdale, kde sídlí tátova kancelář. Mnoho lidí si myslí, že právě táta ve mně probudil lásku k přírodě. Určitě hluboce přispěl k mým znalostem a pochopení, ale cítím, že mé spojení s přírodou vzniklo už v mámině lůně, když jsem byl ještě živen pupeční šňůrou. Přirozenost a výchova – je třeba kombinace obojího. Možná je to vrozené, něco, s čím jsem se narodil, ale bez podpory rodičů a učitelů a přístupu do divočiny by se to nemohlo propojit s mým každodenním životem.

Dara, mé jméno, znamená v irštině „dub“, a já, usazený ve větvích toho majestátního stromu, jsem vnímal puls života, vyrůstajícího z půdy u hradu Archdale už téměř pět set let, a za větvičku jsem se držel svého dětství.

Pozoruji na zahradě pěnkavu se skvrnkami připomínajícími konfety na stříbrné koruně. Odpočívá na větvi našeho cypřiše, stálezeleného stromu, který je teď zahalen sněhovým popraškem. K pěnkavě se připojí párek čížků – jeden citrusově žlutý a černý, druhý elegantnější žlutý s jemnými skvrnkami barvy cínové slitiny – a její broskvově narůžovělá hruď se nadme. Drozd jako vždy kraluje všem a okázale se vzpíná, aby odradil případné narušitele. Před chvílí se tu odehrál souboj čtyř samců a jedné samice, zápas plný peří a klovajících hlav – drozdové jsou tak agresivní, že prý každému protivníkovi přervou krk, ale zajímalo by mě, jestli to dělají i v zahradách plných semínek, ořechů a chutných broučků, kde je dostatek pro všechny.

Drozd zpěvný si skáče ve sněhu panáka a šátrá kolem po semínkách, která jsme rozsypali. Spatřil jasně červenou barvu napůl snědených jablek: klove do nich, proklove se ke šťávě, já se usmívám. Drozd přilétá nahodile, v různých chvílích ročních období, což je nepředvídatelnost, která by mi dřív způsobila frustraci a bolest. Teď jsem se však naučil nalézat pro nespolehlivého drozda logická vysvětlení a radovat se ze všech setkání bez závazků a očekávání. Aspoň trochu.

Večer slavíme tátovy narozeniny, jako by to byl zimní slunovrat: všichni zpíváme a tančíme a hrajeme na cínové píšťalky (špatně), vykřikujeme tóny a dožadujeme se konce temných dnů, voláme po světle. Máma mu upekla piškotový dort s džemem a šlehačkovou náplní. Jeho oblíbený.

Neděle, 25. března

Konec zimy je pro mě frustrující a celé to čekání, až projdu branou do barev a tepla, ve mně probouzí mou nejhorší vlastnost: netrpělivost! Dnes však je ve vzduchu cítit teplo a slyšet šum a bzukot, což mou podrážděnost uklidňuje. Konečně se zdá, že se jaro vymanilo z ustupujících stínů zimy.

Dnes ráno všichni vyrážíme na jedno z našich oblíbených míst, do lesa Big Dog Forest. Je to smrková plantáž nedaleko irských hranic, asi třicet minut od domova, vysoko v kopcích, kde v létě rostou oázy vrb, olší, modřínů a borůvčí. Zdejší dvě pískovcové mohyly – Malý pes a Velký pes, po němž se celá oblast jmenuje – vznikly prý díky kouzlu seslanému na Brana a Sceolana, obří psy legendárního Fionna Mac Cumhailla, lovce a bojovníka a posledního vůdce bájného lidu Fianna. Podle pověsti zachytili Fionnovi psi při lovu pach zlé čarodějnice Mallacht a jali se ji pronásledovat. Čarodějnice utekla a proměnila se v jelena, aby si udržela náskok, ale psi se stále přibližovali, a tak na ně Mallacht seslala mocné kouzlo, jímž oba psy, malého i velkého, proměnila ve dvě mohyly. Tak tu stojí dodnes.

Líbí se mi, že tato jména vyprávějí příběhy o zemi a že vyprávění těchto příběhů udržuje minulost při životě. Stejně tak mě ale fascinují vědecká vysvětlení, s jejichž pomocí geologové tento mýtus boří: pískovec tvořící dva psí kopce je pevnější než okolní vápenec, takže když tento vlivem ledovců zerodoval, zůstal jen pískovec, a ten se teď tyčí nad zřícenou sutí doby ledové.

Sleduji podběl lékařský, erupce slunečního svitu proráží půdu. Čmeláci hájoví hladově pijí a sbírají. Pampelišky a jejich spojenci z čeledi sedmikráskovitých (neboli Asteraceae) jsou často prvními rostlinami k opylování, které na jaře rozkvétají, a jsou nesmírně důležité pro biodiverzitu. Prosím každého, koho potkám, aby na své zahradě nechal pro tyto rostliny trochu místa – nestojí to moc a může to udělat každý. Příroda je vytlačována na okraj našeho zastavěného světa, a právě malá ohniska divokého odporu jí mohou hodně pomoct.

Někdy cítím, že mé myšlenky a slova zůstávají uvězněná v hrudi – i když budou vyslyšena a přečtena, změní se něco? Tato obava mě zraňuje a připojuje se k dalším, které se mi neustále perou v mozku, dokud nezničí požitek z okamžiku.

Cvakání bramborníčka černohlavého mě přenese zpátky tam, kde bych měl být. Do lesa. A já ptáčka sleduju. Vypadá, jako by upouštěl na cestu drobné úlomky štěrku. Dívám se pod nohy, jak světlo přechází přes pěšinu, a uvědomuju si, že nic není nehybné. Dokonce i kamenná cesta se může pohybovat a měnit se se světlem a siluetami letících ptáků. Každý okamžik je obrázkem, který se už nikdy nebude přesně opakovat. Dívám se, jsem okouzlen a nestarám se o to, co si pomyslí kolemjdoucí, protože tohle místo obvykle míváme sami pro sebe. Můžu tu být sám sebou. Můžu si lehnout a zírat na zem, pokud budu chtít. A zatímco zírám, kolem špičky nosu mi nevyhnutelně projde nějaký tvor: tentokrát je to stínka šourající se odněkud někam. Nabídnu jí koneček prstu a ona mě polechtá na kůži. Miluju ten pocit, když držím zvíře v ruce. Nejde ani tak o spojení, které cítím, ale o to, jak ukojí moji zvědavost. Okamžik, kdy se na tvora podíváte zblízka, vás vcucne. A ten okamžik je dokonalý, pokaždé, znovu. Z prostoru kolem vás zmizí veškeré ostatní zvuky. Přiblížím se k trávě a něžně přiložím prst ke stéblům: stínka zmizí v podrostu.

Bláthnaid a Lorcan spěchají napřed na vrchol kopce, který se svažuje k Lough Nabrickboy, zatímco táta, máma a já se procházíme na tomto zvláštním místě a povídáme si o nahrazení smrku sitka původními stromy. Loni jsme téměř přesně ve stejnou dobu dorazili na vrchol kopce a naskytl se nám nádherný pohled na čtyři labutě zpěvné – jediné skutečně divoké labutě. Jejich něžná, melancholická těla se ladně pohupovala na hladině tůně, krky hrdě zdvižené. Mohly to být děti krále Lira: Aodh, Fionnuala, Fiachra a Conn, které jejich krutá macecha Aoife zaklela, a tak musely strávit tři sta let na Lough Derravaragh, tři sta let na Moylském moři a tři sta let na ostrově Inishglora.

Pomalu a potichu jsme se blížili k piknikovému stolu ve stínu vrby u jezera, a když jsme si v tiché úctě a bázni sedli, labutě zůstaly s námi. Cítili jsme se tak privilegovaní. Srdce mi tlouklo jako o závod, dech se mi sevřel v hrudi. Ptáci nonšalantně proplouvali kolem, až najednou spustili kejhání a troubení. Přesunul jsem se, abych se podíval blíž, chráněn holými větvemi vrby. Seděl jsem nehybně jako vzduch a sledoval rozšiřující se vlny, které vytvářeli ptáci chystající se vzlétnout. S roztaženými křídly a skloněnými hlavami se zvedali z hladiny, nohy jim divoce rotovaly jako neobratná pádla s plovací blánou a poháněly je vpřed a vzhůru. Odlétali s troubením jako královská kolona. Mizeli severozápadním směrem, snad k Islandu.

Doufat, že by se toto setkání mohlo opakovat, by byla troufalost. Když se podívám dolů na hladinu jezera, vidím, že tam dnes žádné labutě nejsou. Je prázdná.

Vyrazíme dolů k piknikovému stolu, cítím lehkou melancholii. Najdu si místo a čekám na motáky pilichy. Jako zkamenělý, dokud se nesetmí. Je čas jít domů. Rodiče si vymění vědoucí pohledy – a samozřejmě mají pravdu, protože jsem po zbytek dne mrzutý, a když přijdeme domů, odplížím se do svého pokoje, abych psal, abych se trápil. Dnes žádné labutě zpěvné. Žádní motáci.

Sobota, 31. března

Ve světle pozdního odpoledne a větru, který se zvedá od moře, plujeme na trajektu několik mil z Ballycastlu na severovýchodním pobřeží na ostrov Rathlin. Vzduch brázdí alkouni a racci, vřískají a skřehotají. Jsem silně rozrušený.

Dnes mám narozeniny. Ráno jsem ležel v posteli, několik hodin před chvílí, kdy jsem se narodil (11.20), a poslouchal, jak v dálce piští liška. Celý týden jsem byl takový: silně rozrušený a nervózní, z důvodů, které možná nikdy doopravdy nepochopím. Možná je to tím, že nová místa zároveň miluju a nenávidím. Vůně, zvuky. Věci, kterých si nikdo jiný nevšímá. A taky lidi. A správnost a nesprávnost věcí. Drobnosti, jako třeba jak se řadíme do fronty na trajekt nebo co se ode mě očekává na Rathlinu, až přijedeme. Po každé cestě vždycky provádím ve své mysli běžný úklid, ohlédnu se a většinou si řeknu, jak to všechno bylo směšné. Jenže i přesto mě zaplaví úzkost. Máma mě ujišťuje, že čas na Rathlinu strávíme buď venku, nebo o samotě s rodinou. „Všechno bude dobrý,“ říká.

Naše loď připlouvá a v přístavu se shlukují kajky, a když se vydáme k chalupě, v níž budeme několik dní žít, můj obvyklý odpor k novému prostředí se zmírňuje. Tohle místo má něco do sebe. Je tu takový klid. Vzduch je svěží, krajina je ve své hojnosti nadpozemsky krásná. Po naší pravici krouží čejky, po levici káně. Okna jsou stažená a zvuky zvenčí nám kolují končetinami ztuhlými po tříhodinové cestě v autě a na trajektu. Uvolníme se a rozzáříme, když spatříme zajíce a slyšíme kejhání hus. Auto šplhá nad hladinu moře směrem na západ ostrova.

Když dorazíme k našemu nocovišti, vypadá z dálky dokonale: tradiční kamenný dům, kolem něhož nejsou na míle daleko žádná další obydlí, a já hned po příjezdu vyskočím z auta, abych se prošel a prozkoumal ho. Brzy objevím jezero s poláky chocholačkami a husami velkými. Jak jdu, zdá se mi, že odevšad vyskakují zajíci, a moje oči se snaží se vším tím pohybem udržet krok, zatímco mi v mozku víří všechny smysly.

V dálce slyším křik mořských ptáků. Na obzoru poletují terejové jihoafričtí, skřípění racků stále sílí. Stojím, dívám se na moře, pozoruju jemně se zvedající vlny. Na soumračné obloze letí hejno hus běločelých v uskupení do tvaru V. Přestože jsme právě dorazili a budeme tu ještě pár dní, už teď přemýšlím o tom, jak prázdně se budu cítit, až přijde čas jet domů. Vzrůstá ve mně panika.

Mé dětství, ačkoli je nádherné, stále něco omezuje. Nejsem svobodný. Každodenní život je samá rušná silnice a spousta lidí. Rozvrhy, očekávání, stres. Ano, je tu i nespoutaná radost, ale právě teď, když stojím na neobyčejném a krásném místě překypujícím životem, se mi hruď plní strašnou úzkostí. Do chalupy se vracím jako v transu a sleduju stíny pohybující se ve zlatavých polích.

Po večeři se ze všech koutů oblohy rozléhá ptačí píseň a my se v soumraku zastavíme, abychom jí naslouchali. Odděluju od sebe jednotlivé melodie a najednou se cítím zakořeněný. Skřivan vyzpěvuje kudrlinky. Harmonie kosů. Klokotání lindušek lučních. Rozevlátá křídla bekasin. A všudypřítomný hlas mořských ptáků. Jsme v jiném světě. Žádná auta. Žádní lidé. Jen divoká zvěř a nádhera přírody.

Tohle jsou ty nejlepší narozeniny.

Když pozorujeme Venuši nad vzdálenými domy a zpoza mraků se dere měsíc v úplňku, stojím tam, s rukama ochromenýma a nosem otupělým, ale se srdcem naplněným k puknutí. Tohle je místo, kde můžu být šťastný. Pevně si přitáhnu kabát kolem hrudi, všechno to do sebe vdechuju, nechce se mi jít spát. Ukládám si ten okamžik do paměti spolu s ostatními vzpomínkami, které si schovávám. Až mě ze zálohy napadne armáda úzkosti, až se bude s dusotem neustále vracet, budu připravený bojovat, vyzbrojený divokým křikem ostrova Rathlin.

Neděle, 1. dubna

Po noci plné dobrého jídla a hudby se probouzím s ptačím zpěvem, který mi stále vibruje v hlavě. Počasí vypadá slibně, mraky protrhávají záblesky modré. Ranní moře je klidné a oslnivé. Dnes je Velikonoční neděle a my míříme do domova největší kolonie mořských ptáků v Severním Irsku jménem RSPB West Light Seabird. Není to příliš daleko od naší chalupy.

Před snídaní s Bláthnaid a Lorcanem běháme a hledáme čokoládová vajíčka, která máma s tátou ukryli ve škvírách a štěrbinách suché kamenné zdi, pod kameny a do trsů trávy. To je něco úplně jiného než naše malá předměstská zahrada, kde se vajíčka najdou hrozně rychle! Pištíme a lítáme, plni nespoutaného vzrušení. Tady se nemusíme ovládat: na míle daleko kolem nás nikdo není!

Na cestě na západ nás doprovází nedělní sbor skřivanů a kulisu pro tuto bohoslužbu tvoří krajina. Jako vždycky. Je větrno, ale jasno. U vzdáleného břehu jezera zahlédnu pár hus velkých. Oždibují trávu, a než k nim dojdeme, napočítám jich celkem osm. Kolébají se směrem k nám a neprojevují žádný strach.

Když dorazíme do centra pro mořské ptáky, uvědomíme si, že jsme přišli o půl hodiny dřív. Tak naléhavá byla naše potřeba už tam být. Přivítají nás Hazel a Ric. Žijí na ostrově už rok, jsou neuvěřitelně znalí a zapálení pro zdejší faunu a flóru, velmi srdeční a přívětiví. Moc toho nenamluvím, ale to u mě není nic neobvyklého. Vždycky se usmívám a přikyvuju, kromě případů, kdy mluvíme o ptácích. Ale i v těch chvílích, ač zvenčí působím v pohodě, v pohodě opravdu nejsem. Cítím se sevřený uprostřed. Snažím se zpracovávat rozhovory, zachytit nuance, mimiku, intonaci. Často je toho na mě ale moc, tak prostě vypnu. Srdce mi bije příliš rychle. Někdy od lidí odcházím, aniž bych si to uvědomoval. Občas je to trochu trapné.

Hazel a Ric s námi zamíří ke kamenným schodům vedoucím dolů ke kolonii mořských ptáků. Máma s tátou ještě Hazel a Rica rozmazlují obvyklými dospěláckými zdvořilostmi, což považuju za zbytečnou konverzaci! Vydám se napřed a sestupuju po čtyřiadevadesáti točitých schodech, které pomalu odhalují rozeklanou skalní stěnu. Ta právě ožívá racky a kroužícími buřňáky, kteří se svíjejí, házejí sebou a tančí ve vzduchu. Při pohledu na ně se mi svírají vnitřnosti. V náhlém záchvatu vzrušení spěchám dolů po zbytku schodiště a přes vyhlídkovou plošinu. Vidím hromady alkounů! Vzrušený křik ptáků mi exploduje v hrudi. Třesoucíma se rukama si od Rica půjčuju stativ, nastavuju si dalekohled a zahledím se na moře.

Pozoruju jen chvilku a už se mi podaří zaostřit na černobílý oblek alky malé. Pohupuje se na vodě a rozbouřeným vlnám navzdory se kupodivu drží v jedné linii se skupinou. I když se jen kolébají na moři, vypadají nesmírně chytře. Na obloze zahlédnu tereje severního (našeho největšího mořského ptáka). Jeho tělo má aerodynamický tvar. Nonšalantně kličkuje. Když se potápí za potravou, může dosáhnout rychlosti až neuvěřitelných 62 km/h, ale na takovou podívanou si asi budu muset ještě počkat. Jsou to nádherní ptáci s fantastickýma očima, liniemi jako z Art Deca a metrovým rozpětím křídel. Jednoho se mi téměř podařilo dalekohledem zaostřit. Všude se ozývá skřehotání a kejhání buřňáků, jako by to byly čarodějnice zaklínající útesy a všechny živé tvory, kteří na nich odpočívají. Jsou to docela zábavní ptáci. Vyvrhují jasně žlutý páchnoucí olej, aby vypudili z hnízd vetřelce. Připadají mi překvapivě křehcí a baví mě pozorovat, jak se snášejí k zemi. Celá ta scéna je okouzlující a hypnotická a pištivý hudební doprovod ji dokonale doplňuje. Nejsou tu žádní papuchalci, ale já jsem je teď vlastně ani nečekal.

Dnes je neuvěřitelné teplo a já se cítím tak spokojeně, tak klidně. Zato Bláthnaid s Lorcanem začínají být neklidní – ne každý má na pozorování ptáků trpělivost. Dostanu možnost zůstat, ale vyrážím se zbytkem rodiny na oběd. Je hrozně těžké odejít, ale uzavíráme rodinnou dohodu, že se sem před odjezdem z ostrova ještě vrátíme.

Odpoledne se vydáváme na pěší túru k nádhernému útesu Kebble Cliff. Stopy zajíce otisknuté v bahně ukazují, jak si tu zadováděl, vystřídal lehké došlapy i těžký dusot. Zajíci jsou všude kolem. Záhadně se vynořují z trsů trávy a chvíli odpočívají, jako by tušili, že tu jsme, a pak opět mizí. Káňata a krkavci se čas od času objeví a zase zmizí, sokol stěhovavý prosviští kolem a rychle mizí z dohledu. Během procházky plašíme bekasiny a sluky, které naopak lekají nás, pokaždé když vyletí. A také nás pokaždé potěší. Skřivani a lindušky luční stoupají ve spirálách vzhůru, jejich píseň proniká do všech částí mého těla, vine se a pozvedává mě svými tóny. Teď už chybí jen třepot motýlích křídel a svištění vážek. Bzučení pravého jara. Stojím nehnutě a představuju si, jak by to celé znělo. Slibuju si, že se sem v květnu vrátím. Doopravdy. Nádherný den!

Unavení z procházky a poznávání jedeme do hospody na večeři a zahrát si kulečník. Začnu si všechny okamžiky ukládat do paměti, abych si příští týden nebo měsíc, nebo kdykoliv v budoucnu, až budu potřebovat skutečný pocit štěstí, mohl připomenout podrobnosti. Tenhle ostrov, který má téměř tvar mořské panny, mě uchvátil jako zpěv Sirén. Jsem naprosto a beznadějně zamilovaný. Je jen necelých deset kilometrů dlouhý a kilometr a půl široký, ale skrývá toho tolik – a to jsme viděli jen zlomek.

Jdeme z hospody zpátky k chalupě a asi poslední kilometr a půl hledáme s mámou vzácný zběhovec jehlancovitý, ale marně. Při pohledu na naši chalupu a na to, jak dokonale vypadá, mě bolí srdce. Zítra nás čeká poslední celý den.

Pondělí, 2. dubna

Klidný spánek nepatří k věcem, které znám. Zpracovat, setřídit a opustit tolik vjemů z našeho nesmírného světa je pro mě hodně těžké. Barvy Rathlinu jsou v tomto časném jarním světle vesměs přirozené a tlumené, tóny, které dokážu snést. Jasné barvy mi způsobují jakousi bolest, fyzicky útočí na mé smysly. I hluk může být nesnesitelný. Přirozené zvuky se snáze zpracovávají, a na Rathlinu nic jiného slyšet není. Tady jsou mé tělo a mysl v rovnováze. Takový pocit nezažívám často. Znamená to, že mohu znovu navázat kontakt sám se sebou a se svou rodinou, což pro mě obvykle bývá obtížné, protože život dokáže být příliš rušný a intenzivní. Tady se můžu procházet. Můžu hodiny o samotě pozorovat ptáky. Můžu jít, kam se mi zachce. Můžu vše svobodně prozkoumávat. Nejsou tu ani žádné odpadky, žádné nechutnosti – leda by vám vadila zvířecí hovínka! Moje zvědavost mě táhne na místa, kde můžu sbírat skořápky z vajec alkounů a alek malých (loňskou kořist uloupenou havrany), měšce mořských panen, tedy obaly od vajíček, mušle, kosti. Doma máme něco, čemu říkáme „fermanaghský čas“, což znamená, že nám život připadá pomalejší než na většině jiných míst. Ale fermanaghský čas ani zdaleka nemá na ten rathlinský, který je ještě laskavější a plyne ještě volněji.

Probouzíme se do větru a šedé oblohy, ale to Lorcana, Bláthnaid ani mě neodradí a běžíme ven. Vítr nás štípe do nezakrytých tváří, oči a ústa se nám plní solí a svěžestí. Zdejší obloha je tak prosvětlená, tak obrovská, tak barevná. Dokonce i dnes, přestože ji halí odstíny šedi a černi. Nedopadá na mě tíha městské oblohy, snad proto, že je tu tolik prostoru. Znovu si prohlédneme jezero, kde jsme včera spatřili husy velké. Běžíme dál a dál. Dnes ráno tu nejsou žádní zajíci. Nejspíš se někde v úkrytu schovávají před vichřicí. Hladina jezera se zmítá ve větru a všichni ptáci ji opustili.

Udýchaní a zbičovaní větrem se vracíme do chalupy, kde nám máma oznamuje, že trajekt je zrušený. Radost! Doufám, že se počasí nikdy nezlepší, a začínám snít o tom, že na Rathlinu uvízneme. U snídaně všem připomínám, na čem jsme se dohodli: před odjezdem z ostrova se vrátíme do centra pro mořské ptáky. Domluvíme se ale, že místo procházky v dešti dojedeme ten kousek radši autem.

Dnes je tu méně ptáků: na rozbouřeném jezeře se houpe malé hejno alek a pár racků mořských. Navzdory počasí zvedám hlavu k nebi a vdechuju drobné detaily. Oblohu protíná osamělý terej a jeho přerývaný křik se synchronizuje s tlukotem mého srdce – Orknejané, lidé žijící na Orknejských ostrovech, jim říkají Solan Goose neboli Sluneční husa – a jak prší, cítím teplo terejova naříkavého volání. Příliš brzy však ucítím i máminu ruku na svém rameni. Vůbec jsem si neuvědomil, kolik času už uplynulo.

Zamíříme do centra pro mořské ptáky na hrnek horké čokolády, kůži mám zrudlou a zevnitř ji spaluje horkost. Moje myšlenky těkají v čase, zatímco máma s tátou mluví s Hazel a Ricem. Postupně se mi uvolňují prsty a necítím se tak otupěle, takže se naladím na jejich rozhovor a zaslechnu, že půjdeme znovu ven do větru a deště, zřejmě hledat tuleně.

Cesta do přístavu trvá mnohem déle, než jsme si všichni mysleli. Než dorazíme na místo, déšť poleví a už jen tak škrábe, nebičuje. Když přijíždíme na malou pláž před barem McCuaig’s, jsem i přesto moc vděčný za nepromokavé oblečení. Najít tuleně není těžké: v přerývaných vlnách se jich válí šest. Pozorujeme také kajky, které se vlnami nechávají kolébat. Nápadné opeření samců působí vedle střídmě zdobené samice nepatřičně. Ústřičníci, vodouši a jeden jespák se proklovávají chaluhami, zatímco o kousek dál se kymácejí další hlavy, a mezi vyplavenými chaluhami tancují dlouhé vřetenovité nohy. Spatřím tuleně s podivným červeným výrůstkem na těle: rána po zásahu něčím plastovým. Je zahojená, ale to, co ji způsobilo, tam stále trčí. Ten pohled mě naplní erupcí hněvu. Jak se můžeme takhle chovat k divoké přírodě?

Máma s tátou se snaží nás rozveselit, a tak nás vezmou do útulné kavárny, kde spořádáme palačinky, a připomenou nám, že brzy zamíříme na farmu McFaul, kam jsme byli na odpoledne pozváni krmit jehňata. Liam McFaul je nejen farmář, ale také strážce parku RSPB na ostrově Rathlin a usilovně pracuje na návratu chřástala polního, ptáka, který je po celém Irsku kriticky ohrožený. Minulý rok se sice ozval samec, ale zůstal bez odpovědi. Liamovy záhony kopřiv by snad letos mohly pomoci. Povídání o chřástalovi a pohled na zraněného tuleně mi připomínají, že ani tady, na tak divokém místě, lidskému zásahu nic neunikne. Všude dochází k nějakým ztrátám, k ničení životního prostředí, úbytku druhů a způsobů života. I když se tady a na mnoha jiných místech lidé snaží o obnovu, je to hrozně složitá záležitost. Necítím se kvalifikovaný a nerozumím tomu natolik, abych mohl vynášet soudy. Vím však, že mě to zneklidňuje. Ten poměr sil prostě nikdy není vyvážený.

Tyto myšlenky mě zaměstnávají až do večera, kdy na farmě McFaul krmíme jehňata. Z krmení jehňat mám dobrý pocit. Nejsme farmáři, ale všichni máme rádi zvířata a Bláthnaid teď mluví o tom, že se jednou stane veterinářkou!

V chalupě si čteme při svíčkách. Táta začíná nahlas s Nočním povykem Dary Ó Conaoly, pokračuje máma s nějakými básněmi, dokud se jeden po druhém nenecháme unést do krajiny spánku, do bezpečí před hřměním vln a rámusem zvenčí.

Středa, 4. dubna

Ráno přichází klidně. Vítr utichl, což znamená, že odjíždíme. Mou mysl zaměstnává uklízení a balení, ale uvnitř se mi v roztřepených kruzích zmítá vzrušení. Spěcháme na trajekt, máme zpoždění. S těžkým srdcem vyplouváme na moře. Žádné chichotání, žádné ukazování do vln. Tlumené ticho. V irštině se tomuto pocitu říká uaigneas. Je to nesmírně hluboký pocit, stav osamělosti.

Něco jsme našli a něco ztratili, bylo to rychlé. Možná i já ztrácím část svého dětství. Uvnitř mi zůstala rathlinská prázdnota, místo ve tvaru mořské panny. Potřebuju ho znovu zaplnit.

Sobota, 7. dubna

Dnes ráno a celý den mě obklopuje tíseň. Tíha. Přestože se venku děje tolik dobrého, zahrada pulzuje zpěvem a ruchem, moje mysl se usadila mezi melancholií a úzkostí, z níž se mi rozbušilo srdce. Cítím se uvězněný předměstím. Vítr a příval vzduchu, divokého místa, víří v mých denních snech a nočních neklidech. Moje obrana selhala, armáda úzkosti pochoduje. Šátrám v mlze ve svém mozku a zoufale se snažím najít vzpomínku, obraz, který by ulevil mým slzám, zmatku a frustraci. Přetáhnu si přikrývku přes hlavu, abych to všechno zadusil, a upadnu zase do dalšího přerušovaného spánku.

Neděle, 8. dubna

S nechutí se vleču zpět do světa. Ani lákadlo přírodní rezervace Claddagh neutiší můj vnitřní neklid. A myslím, že moje pocity byly oprávněné, protože když tam dorazíme, lesní půdu, kde obvykle kvetou sasanky, protíná obrovská rýha z vysypaného bahna a kamení. Poskvrnila půdu mezi řekou a kobercem divokého česneku. Uvnitř běsním. Posledním dílkem skládačky je všeříkající bagr parkující v nedaleké prázdné budově.

Zlostně kráčíme dál, a přestože si všimnu pupenů na stromech a zlatolistého lomikamenu pokrývajícího vysoké stráně, je to všechno jen chabá útěcha. I budníčci menší se ozývají, ale já jejich cvrlikání ignoruju.

Jak se den otepluje, rozhodneme se vyrazit na vyhlídku Gortmaconnell Rock, divočejší místo, které je součástí geoparku Marble Arch Caves. Je to jedno z těch míst, kam nikdo nechodí, alespoň ne v době, kdy jsme tam my. Několik míst ve Fermanaghu prohlašujeme za své „hřiště“ a tohle je jedno z nich. Spatřím svého prvního letošního motýla, velmi vyčerpanou babočku paví oko. Třepotá křídly kolem mé hrudi a rozplétá uzel napětí. Mohu se o něco snadněji nadechnout a vydechnout. Běžím od úpatí k vrcholu Gortmaconnell a cítím, jak vítr rozbíjí chaos. Hrne se do krajiny a já ležím na zádech a pozoruju mraky. Zavřu oči, položím si ruku na hrudník a cítím, že se mi srdce zklidňuje. Chvíli spím; všichni mě nechávají na pokoji. Za těch patnáct minut si odpočinu lépe než za všechny ty hodiny přerušovaného spánku, které tento týden plnily mé noci.

Středa, 18. dubna

Letošní čtvrté „vysvědčení“ mi nedovolilo dotknout se nohama půdy a trávy a uvěznilo mě v koloběhu zkoušek, v němž zřejmě neexistuje svoboda. Školní třídy jsou klaustrofobické. Skrz zatuchlý vzduch mě bombarduje vzdychání, posunky, ošívání se a šustění stejně hlasité jako dunění. Třídy jsou světlé, tak světlé, že mi červená a žlutá propichují sítnice. Zářivky přehlušují přirozené světlo. Nevidím ven. Cítím se uvězněný. Jako divoké zvíře v kleci.

Ačkoli mě hodiny španělštiny opravdu baví, místnost je odporná a naprosto znemožňuje soustředění. Téměř každou hodinu musím na chvíli odejít ze třídy a v klidu se posadit. Mlčky sedět, nadechovat se a vydechovat, mizet ve víru. Díky bohu za školní „bezpečný prostor“. Je to místnost vyhrazená pro děti s poruchami spektra nebo jiné s potřebou ticha a klidu. Někteří lidé si myslí, že jsem tam izolovaný, ale nejsem. Jsem v bezpečí. Můj mozek se může rozvinout a zbavit se břemen.

Školu mám rád, opravdu se chci učit. Jenže to učení je takové ploché a nezáživné. Apatie okolí je nesnesitelná. Věci, které se učíme, jsou zajímavé asi jako kapající kohoutek, zatímco svět venku je o tolik snazší uchopit a pochopit. Můžete se soustředit na jednu věc: květinu, ptáka, zvuk, hmyz. Ve škole je tomu naopak. Nikdy nedokážu myslet jasně. Můj mozek pohlcují barvy a hluk a neustálé připomínky, že se musím organizovat. Odškrtávat si položky ze seznamů v mozku. Neustále se snažím držet nervozitu uvnitř. Držet se pohromadě.

Pátek, 20. dubna

Dnes ráno jsem nebyl ve škole, protože mě požádali, abych promluvil na konferenci učitelů, na akci „ekologických škol“. Takovou práci dělám opravdu rád. Je to součást mého poslání, lepší slovo pro to nemám. Musím neustále veřejně říkat, co může každý z nás dělat pro náš živý svět, pro naši divokou přírodu, jak můžeme něco změnit. Často mám pocit, že tluču hlavou do zdi.

Dnes jsou všichni přátelští, povzbuzují mě a mají upřímnou radost, že tam můžeme být a oslavovat to, co i s velmi malými finančními prostředky dokáží mnohé školy dělat. Když ale procházím zahradami plnými vyšlechtěných rostlin směrem k budově, kde se akce koná, cítím jen smrad kejdy. Jsem tu, abych mluvil o biodiverzitě, ale ta tu chybí; ani ten zápach, ani ty spořádané zahrady mi sem nesedí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Deník mladého přírodovědce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.