jak tělo umí změnit mysl

Caroline

Williamsová

JOTA/2022

MOVE!

Copyright © Caroline Williams, 2021

Translation © Boleslav Žemlík, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7565-987-3

Jonovi a Samovi,

kteří mě udržují v pohybu

Úvod

„Jen vejdi dovnitř a hýbej se, jakkoli tvé tělo bude chtít..“

Této chvíle jsem se děsila celý den. Je středa, půl osmé večer a já jsem právě dorazila do kulturního domu v anglickém Surrey, kde se dnes koná večer volného tance, který proměňuje nastavení mysli.

Mladík u vchodu si ode mě vezme peníze a vyzve mne, abych vstoupila dovnitř. Je tu tma, tedy s výjimkou několika svíček a světelných řetězů, ale dokážu rozeznat dýdžeje ve středním věku s nakrátko ostříhanými odbarvenými vlasy a v tureckých kalhotách, který roztáčí něco z lehkých domorodých rytmů. Jakási žena se válí na podlaze, jiná se prohání kolem a chytá imaginární motýly. Pak se z ničeho nic začnou objímat. V tu chvíli mi tělo říká dost jasně, že by se rádo rozhýbalo, a to co nejrychleji směrem ven ze dveří.

Já ale neposlechnu, a když večer pokročí, mé tělo rezignuje a začne se pohybovat. Bubny postupně sílí, blíží se k vyvrcholení a dýdžej zašeptá do mikrofonu „uvolni se“. Naráz, jako když zmáčknete tlačítko, už necítím, že hýbu nohama. To ony hýbou mnou. Má chodidla dupou do podlahy ohromující rychlostí, hlava se mi kývá zprava doleva a ruce opisují kružnice. I kdybych chtěla, nemůžu to zastavit a cítím se uvolněná, živá, svobodná.

Přesně takto probíhala má první výprava do světa, kde pohyb dokáže zásadně ovlivnit mysl, a naprosto mi to otevřelo oči. Budu upřímná: podobné oprošťování se od světských věcí rozhodně není můj styl. Obvykle spíše jen tiše sedím, čtu si, přemýšlím a píšu o zajímavostech lidské mysli – snažím se přijít na to, proč lidé myslí tak, jak myslí, a co nám může věda říct o tom, jak překonat všechny duševní a emoční nesnáze – od nedostatku soustředění až po úzkost a depresi, které se zdají být neoddělitelnou součástí našich životů.

Jenže jednoho dne mi došlo, že má mysl funguje nejlépe, když se tělo hýbe, a začala jsem přemýšlet proč. Jak je možné, že když jdu na delší procházku, začne má hlava přicházet na kloub složitým vědeckým teoriím a směsici pomíchaných myšlenek naráz formuje do smysluplných vět? Proč se po hodině jógy cítím klidná a mám pocit, že mám všechno pod kontrolou bez ohledu na to, jaké výzvy mě čekají v následujících dnech? A proč se cítím neuvěřitelně šťastná, když v kuchyni poskakuju do rytmu hudby?

Tak jsem si k tématu sedla a něco načetla a ukázalo se, že nejsem jediná, kdo se těmito otázkami zaobírá. Vědci, kteří se zabývají širokou škálou disciplín, od neurovědy až po buněčnou biologii a od fyziologie tělesných cvičení po evoluční biologii, ti všichni se začínají věnovat tomu, jak pohyb lidského těla ovlivňuje mysl, a teprve začínají rozplétat fyziologické mechanismy, které vysvětlují proč. Tento výzkum může zásadně změnit svět vědy, a vzhledem k tomu, jakým stylem dnes většina lidí žije, mohou být jejich zjištění velice důležitá pro naše celkové zdraví i duševní pohodu.

Asi už nikoho nepřekvapí, když řeknu, že většina z nás se pohybuje daleko méně, než by bylo potřeba, mě nevyjímaje. Ráno sice asi hodinu venčím psa, ale po většinu svého pracovního dne sedím u stolu a jediný můj pohyb představuje několik cest do kuchyně a zpět pro šálek čaje. Když má můj pes dobrý den, dostane se mu ještě jedné odpolední procházky v lesích a tu a tam také cvičím jógu, avšak daleko častěji během pracovního týdne po večerech zase jen sedím a pokračuji osmihodinovým pobytem v posteli. Ze statistického hlediska není můj život nijak neobvyklý. Průměrný moderní dospělý člověk stráví 70 procent života v sedě nebo v leže v absolutním klidu; pohybujeme se asi o 30 procent méně, než naši předkové v šedesátých letech minulého století. Děti tráví posedáváním až 50 procent svého volného času – a to v tomto čísle není zahrnutý čas, který stráví shrbené ve školních lavicích.[1]1 Starší lidé žijí nepřekvapivě v klidovém režimu ještě o několik hodin denně déle a v době, kdy nespí, stráví až 80 procent času v podstatě bez pohybu.[2]2

1 Hoffmann, B., Kobel, S., Wartha, O., Kettner, S., Dreyhaupt, J., and Steinacker, J. M., ‘High sedentary time in children is not only due to screen media use: a cross-sectional study’, BMC Pediatrics, 2019, vol. 19(1): 154.

2 Harvey, J. A., Chastin, S. F., and Skelton, D. A., ‘How sedentary are older people? A systematic review of the amount of sedentary behavior’, Journal of Aging and Physical Activity, 2015, vol. 23(3): 471–87.

Samozřejmě existuje několik dobrých důvodů, proč jsme si jako druh tento lenochodí životní styl zvolili. Za prvé je to velice pohodlné. A za druhé jsme strávili většinu minulého století vyvíjením technologií, díky kterým je nyní pohyb v podstatě zbytečný. Na rozdíl od téměř všech ostatních stvoření na planetě jsme dnes v postavení, kdy seženeme potravu, bavíme se, a dokonce si nacházíme partnery, aniž bychom se museli nějak více pohybovat. Většinou stačí sedět a občas pohnout palci.

Zatímco se však (strnule) plácáme po zádech a chvástáme se pokročilým intelektem, něco důležitého nám uniká. Náš mozek se nevyvinul proto, aby myslel, ale aby nám umožnil se pohybovat – pryč od nebezpečí a vstříc odměnám. Všechno ostatní, od našich smyslů až po vzpomínky, emoce a schopnost plánovat se přidalo až později, aby byl pohyb efektivnější. Pohyb se nachází v samém středu našeho myšlení a cítění. Pokud bychom zůstali nehybní, naše kognitivní a emocionální schopnosti by byly vážně ohroženy.

A je to tak, zatímco my si užíváme pohodlí, v našem kolektivním nevědomí se už začínají objevovat trhliny. Stále sedavější styl života bývá spojován se snižováním našeho IQ,[3]3 nedostatkem kreativních myšlenek,[4]4 růstem asociálního chování[5]5 a epidemií duševních onemocnění, která zasahuje osoby všeho věku a ze všech vrstev společnosti.6[6]

3 Bakrania, K., Edwardson, C. L., Khunti, K., Bandelow, S., Davies, M. J., and Yates. T., ‘Associations between sedentary behaviours and cognitive function: cross-sectional and prospective findings from the UK biobank’, American Journal of Epidemiology, 2018, vol. 187(3): 441–54.

4 Colzato, L. S., Szapora, A., Pannekoek, J. N., and Hommel, B., ‘The impact of physical exercise on convergent and divergent thinking’, Frontiers in Human Neuroscience, 2013, vol. 7: 824.

5 Smith, L., and Hamer, M., ‘Sedentary behaviour and psychosocial health across the life course’, in Sedentary Behaviour Epidemiology, ed. Leitzmann, M. F., Jochem, C., and Schmid, D., Springer Series on Epidemiology and Public Health (New York: Springer, 2017).

6 Teychenne, M., Costigan, S. A., and Parker K., ‘The association between sedentary behaviour and risk of anxiety: a systematic review’, BMC Public Health, 2015, vol. 15: 513. Zhai, L., Zhang, Y., and Zhang, D., ‘Sedentary behaviour and the risk of depression: a meta-analysis’, British Journal of Sports Medicine, 2015, vol. 49(11): 705–9.

Podle studií jsou lidé, kteří tráví více času v sedě, méně prosociální a mají nižší sebevědomí.7[7] Delší doba sezení také koreluje s větším rizikem vzniku úzkostí a depresí. Ačkoliv není jasné, jestli častější sezení způsobuje deprese nebo naopak, je obecně známo, že fyzická aktivita zmírňuje dopady obojího, takže sedavý způsob života přirozeně není ideální pro nikoho, kdo je problémy s duševním zdravím ohrožen nebo už se s nimi potýká.

7 Smith and Hamer, ‘Sedentary behaviour and psychosocial health across the life course’.

Časté sezení negativně ovlivňuje i kognitivní funkce. Dlouhé vysedávání je nepřítelem soustředění, paměti a schopnosti plánovat a zbytečně omezuje naši kreativitu. Nedávná studie vypracovaná na skupině mladých finských školáků zjistila důležitou souvislost mezi časem stráveným v sedě a výsledky ve standardizovaných testech z matematiky a angličtiny v průběhu dvou let, a to zejména u chlapců.8[8] Vidíme tedy, že následky jsou patrné už v nízkém věku, a pokud se nevypořádáme s příčinami, sezení se stane všeobecným celoživotním návykem.9[9]

8 Haapala, E. A., Väistöa, J., Lintua, N., Westgate, K., Ekelund, U., Poikkeus, A.-M., Brage, S., and Lakka, T. A., ‘Physical activity and sedentary time in relation to academic achievement in children’, Journal of Science and Medicine in Sport, 2017, vol. 20: 583–9.

9 Biddle, S. J. H., Pearson, N., Ross, G. M., and Braithwaite, R., ‘Tracking of sedentary behaviours of young people: a systematic review’, Preventive Medicine, 2010, vol. 51: 345–51.

Kromě toho taky předčasně stárneme. Studie ukazují, že lidé ve středním věku, kteří tráví více než dvě nebo tři hodiny denně sezením v autě nebo u televize, ztrácejí svou duševní bystrost výrazně rychleji než ti aktivnější. Víme také, že pravidelným cvičením lze snížit riziko demence o 28 procent.10[10] Podle jednoho nedávného odhadu můžeme se sedavým způsobem života dát do souvislosti až 13 procent případů Alzheimerovy choroby na celém světě. Podle jiného by pak snížení doby sezení o čtvrtinu mohlo vést k úbytku diagnostikování tohoto onemocnění až o milion případů. Ale není důležité, jak situaci vyčíslíme – výsledek zůstává stejný: hýbejte se více a mozek vám v dlouhodobém měřítku poděkuje.

10 Falck, R. S., Davis, J. C., and Liu-Ambrose, T., ‘What is the association between sedentary behaviour and cognitive function? A systematic review’, British Journal of Sports Medicine, 2017, vol. 51(10): 800–11.

Vzhledem k naší kolektivní tendenci k povalování je asi spíše alarmující než překvapivý fakt, že náš sedavý způsob života může ovlivňovat IQ dokonce na úrovni celé populace, a celé lidstvo tak postupně hloupne. Skóre IQ až donedávna stoupalo v průměru o tři body za deset let, a to od té doby, co lidé na celém světě tyto testy podstupují. Tomuto trendu se říká Flynnův efekt podle novozélandského psychologa Jamese Flynna, který jej v osmdesátých letech minulého století jako první zdokumentoval.11[11]

11 Lynn, R., ‘Who discovered the Flynn effect? A review of early studies of the secular increase of intelligence’, Intelligence, 2013, vol. 41(6): 765–9.

Brzy poté, od poloviny let devadesátých, začal ale Flynnův efekt zpomalovat a od počátku nového milénia už běží opačným směrem, rychlostí několika bodů za deset let.12[12] Někteří pozorovatelé tuto proměnu vysvětlovali kontroverzním tvrzením, že méně inteligentní lidé mívají více dětí, což postupem času negativně ovlivnilo národní průměry.13[13] Jiní navrhovali, že za všechno může nárůst globální migrace a že přistěhovalci nerozumí otázkám dostatečně.14[14] Nedávný průzkum v Norsku však ukázal následující: ani jedna z těchto – popravdě velmi urážlivých – teorií neodpovídá realitě. Výzkumníci srovnali výsledky IQ mladých mužů ze stejných rodin během několika dekád a zjistili, že skóre IQ v dalších generacích v rámci jednotlivých rodin klesá. Důvod tedy nemůže souviset s genetickou výbavou – evoluce nepostupuje tak rychle, a už vůbec ne v tak komplexních oblastech, jako je inteligence, kde odlišnosti nezpůsobuje jeden gen, ale mnoho. Je daleko pravděpodobnější, že tyto změny souvisejí spíše se změnami v prostředí.

12 Dutton, E., der Linden, D., and Lynn, R., ‘The negative Flynn Effect: a systematic literature review’, Intelligence, 2016, vol. 59: 163–9.

13 Lynn, R., ‘New evidence for dysgenic fertility for intelligence in the United States’, Social Biology, 1999, vol. 46: 146–53.

14 Rindermann, H., and Thompson, J., ‘The cognitive competences of immigrant and native students across the world: an analysis of gaps, possible causes and impact’, Journal of Biosocial Science, 2016, vol. 48(1): 66–93.

A nebo také ve způsobu, jakým naše okolní prostředí využíváme.

V posledních letech není nedostatek pohybu jedinou změnou v našem životním stylu, ale náš rostoucí sklon k sezení je bezpochyby důležitou sociální změnou, která nás už nějakou dobu postupně zasahuje, a to rozhodně nejen na „rozmazleném“ západě. Jistá studie z roku 2012 srovnává množství vynaložené fyzické aktivity během práce, volného času, domácího života a cestování v USA, Velké Británii, Číně, Indii a Brazílii, a to od roku 1960. Podle ní byla už tehdy ve všech zemích, které hodnotila, fyzická aktivita na ústupu – a to nejen v rámci volného času, ale celkově. Nejstrmější pokles zaznamenala v Číně a Brazílii v 90. letech, šlo zejména o důsledek změn v zaměstnání a v domácnosti, jelikož se rozšířila práce v kanceláři na úkor té fyzické, a díky přílivu různých domácích spotřebičů se domácí práce staly daleko méně namáhavými. Zdálo se, že tomuto trendu vzdoruje jen Indie, alespoň tedy v roce 2012, ale od té doby se známky sedavějšího života objevují i tam.15[15]

15 Ng, S. W., and Popkin, B. M., ‘Time use and physical activity: a shift away from movement across the globe’, Obesity Reviews, 2012, vol. 13: 659–80.

Posilovna nestačí

Pokud jste jedním z těch, kdo každý den navštěvují posilovnu, máte nejspíš pocit, že se vás to vlastně netýká. Jenže to má háček: cvičení – alespoň v tom smyslu, jak ho dnes chápeme, tedy něco, co vykonáváme mezi dlouhými časovými úseky, kdy sedíme – není úplně to pravé ořechové. Studie, které pracují se snímky mozku, ukazují, že existuje souvislost mezi hustotou oblastí mozku starajících se o paměť a dobou, po kterou jeho majitel či majitelka sedí bez ohledu na to, jestli někdy mimo tuto dobu intenzivně cvičí. A i když se sice nálada i soustředění po tréninku po krátkou dobu zlepší, v konečném důsledku je úplně jedno, jestli si o polední přestávce půjdete místo oběda zaběhat nebo ne. Dopady čtyř hodin sezení před touto pauzou a dalších čtyř po ní vás stejně neminou.

Vlastně by se dalo říct, že člověku, který intenzivně trénuje, naprosto uniká, jaký smysl pohyb pro lidské tělo má. Přesně to totiž tvrdí guru studia pohybu Katy Bowmanová ve své knize Rozhýbej svou DNA. Podle ní je krátkodobé intenzivní cvičení nebo cílené posilování jen konkrétních svalů asi stejně účinné, jako když začnete jíst vitaminové doplňky stravy, abyste zatočili se svým nezdravým jídelníčkem. Možná to naoko pomůže, ale nikdy díky nim nebudete doopravdy zdraví, a pravděpodobně vám bude chybět to, co Katy nazývá „pohybová výživa“. Bowmanová se nepouští příliš detailně do toho, jak náš pohyb ovlivňuje naši mysl, ale dovolím si tvrdit, že pohybová výživa je pro naše psychické, kognitivní a emocionální zdraví minimálně stejně důležitá jako pro naši fyzickou pohodu. Když se hýbeme způsobem, který je člověku vrozený, je to podobné, jako když myslíme, cítíme a chápeme svět kolem i uvnitř nás.

K tomuto tématu se ještě o pár stránek dál vrátíme. Prozatím si stačí uvědomit, že jako společnost se zkrátka nepohybujeme dostatečně a že to málo, co děláme, je do značné míry úplně špatně. To je ta špatná zpráva. Ale je tu i dobrá: nezáleží na tom, co po své mysli požadujete. Chcete, aby se lépe učila? Aby vám pomaleji stárnul mozek? Abyste přicházeli na nové myšlenky nebo abyste zkrátka měli více pod kontrolou své duševní zdraví? Neexistuje prakticky nic, s čím by vám větší dávka pohybu provedená správným způsobem nepomohla. Tělesný pohyb může sloužit k tomu, abyste změnili způsob svého myšlení a cítění.

Je to závažná věc: na rozdíl od všeobecně uznávaného názoru nepochází naše myšlenky výlučně z našich hlav a stejně tak nejsou jediným kanálem našich emocí. Některé druhy tělesných pohybů dokáží zmírnit záněty – pohromu moderního světa spojovanou snad se vším, od depresí až k chronickým bolestem. Jiné zase působí na dráhy pro reakci na stres z mozku do těla takovým způsobem, že tlumí pocity úzkosti a navozují vnitřní pocit jistoty. Ještě jiné mění způsob, jakým elektrické informace putují mozkem, a tak přímo ovlivňují náš duševní stav. Pohybujte se správně a tělo se stane nástavbou a rovnocenným partnerem vašeho mozku – a ne jen masem, které jej transportuje z místa na místo.

To tvrdím s naprostou jistotou, protože mnozí vědci mění způsob uvažování o těle a vztahu těla a mysli. Po mnoha letech, kdy věda tělo opomíjela a považovala jej za nedůležitou součást našich duševních životů, se naše hmotná stránka konečně dostává do záře reflektorů. Po desetiletí se věřilo, že naši mysl ovládá výlučně jen náš mozek posazený v suchu a teple uvnitř hlavy, zatímco mlaskavé, pumpující a filtrující procesy našich těl se staraly jen o to, aby jej udržovaly při životě. Nyní však už víme, že ač se nám můžou tělesné funkce zdát v porovnání s elektrickým vrněním a svištěním našeho mozku jako nepříliš přitažlivé, jsou pro naši identitu a existenci stejně klíčové.

Jak uvidíme v další kapitole, ona špinavá práce, kterou udržování lidského těla v chodu je, zahrnuje ohromné množství komunikace mezi různými tělesnými orgány, trubicemi a drátky, jež je spojují, a tělesnými tekutinami protékajícími v nich i kolem nich. Tato komunikace je neustálou oporou našich životů, směruje naše myšlenky a ovlivňuje naše pocity.

Z tohoto nového pohledu má mozek jinou, o nic méně důležitou funkci. Podle vlivného psychologa Guye Claxtona nefunguje mozek jako hlavní rozhodčí a vládce nad všemi našimi myšlenkami a rozhodnutími, ale představuje spíše jakousi „chatovací místnost“, kde se odehrávají rozhovory mezi tělem a myslí, a ty vytvářejí náš duchovní život. Právě zde, říká, „se spojují mraky faktorů a skrze komunikaci se shodnou na určitém plánu“.16[16] Mozek pak není šéfem, ale spíše zprostředkovatelem, který propojuje ty nejdůležitější orgány našeho těla a umožňuje jim, aby všechny dostaly svůj prostor a společně přišly na to, jakým způsobem budou jednat.

16 Claxton, G., Intelligence in the Flesh: Why Your Mind Needs Your Body Much More Than It Thinks (New Haven, CT: Yale University Press, 2015).

„Jednání“ je tady velmi důležité, protože právě skrze něj přichází na scénu pohyb. Síla pohybu je v tom, že nám umožňuje nabourat se do této chatovací místnosti těla a mysli a změnit tón konverzace k lepšímu. Hlavním cílem této knihy je představit některé z těchto postupně objevovaných regulátorů a páček a s pomocí dnešní nejmodernější vědy zjistit, jak pracují.

Na následujících stranách nepotkáme jen vědce, kteří zkoumají fyziologické, nervové a hormonální propojení spojující tělo a mysl, ale také spoustu inspirativních lidí, jež uplatňují teorii v praxi a dokazují, že má v reálném životě smysl. Od psychologa, který překonal negramotnost pomocí tance, po ultramaratonce, který utekl svým démonům, neurovědce, jenž se spletl ve svém názoru na pilates, až po kaskadéra, který své děti učí salto vzad, aby získaly lepší kontrolu nad svou myslí – lidí, kteří jsou žijícím důkazem toho, že pohyb je řešení, je opravdu mnoho. Věda dodává data, ale tito lidé nás inspirují, abychom dokázali učinit pár drobných změn a tím si zásadně vylepšili život.

Ať už hledáte více duševní síly, chcete být více propojení s ostatními, nebo zkrátka prahnete po větší kontrole nad svým vlastním životem, poselství ze všech koutů vědy je naprosto jasné: na nějaké posedávání není čas.

1

Proč se hýbeme

To, čemu říkáme přemýšlení, je evoluční internalizace pohybu.

Rodolfo Llinás

V biologii dávají změny smysl pouze ve světle evoluce.

Theodosius Dobzhansky

Někdy se může zdát, že život sumek je téměř idylický. Nejprve v mládí, dokud mají dost energie, plují oceánem jako larvy podobné pulcům, dokud si nenajdou pěkný podmořský útes s výhledem, na němž se usadí k odpočinku. Když se přichytí, začne jejich přerod do dospělé formy – stanou se z nich jakési hrudky se dvěma trubicemi. Na stejném místě už pak zůstávají až do konce života, jednou trubicí zlehka nasávají vodu a druhou ji zase vypouštějí ven, jako nějaké malé gumové dudy.

Za tuto celoživotní pohodu však platí velmi vysokou cenu. Když je sumka ještě ve stádiu larvy, má jednoduchý mozek a nervovou trubici, která probíhá celý tělem až po špičku ocasu. Díky nim dokáže plavat, hledat vhodné místo pro budoucí život a zkoordinovat pohyby, aby se tam dostala. Když se však sumka uchytí a přilepí pevně hlavou ke skále, téměř celý svůj nervový systém stráví, a po zbytek života už tedy nemůže učinit ani jedno jediné rozhodnutí.

Tento podivný případ jednorázových mozkových buněk nám prozrazuje něco o tom, proč vlastně nervový systém máme. A než se dostaneme k tomu, jak tělo ovládá mysl, je dobré se zamyslet nad tím, proč vlastně komunikační kanály mezi mozkem a tělem vůbec vznikly. Uznávaný kolumbijský neurovědec Rodolfo Llinás použil sumky jako příklad pro svou teorii, že u zvířat se původně nevyvinul mozek proto, aby mohla myslet, ale aby se mohla hýbat – pryč od nebezpečí a směrem tam, kde se lépe žije, a aby cestou mohla činit informovaná rozhodnutí. Pohyb je podle Llináse jednoduše příliš nebezpečný na to, abychom se o něj pokoušeli jen tak bez cíle.1[17]

17 Llinás, R. R., I of the Vortex: From Neurons to Self (Cambridge, MA: MIT Press, 2001).

Sumky představují v historii evoluce moment, kdy život zkoušel, jestli nervový systém dokáže svému majiteli pomoci odolat nástrahám, které ohrožují jeho existenci. Nervové systémy mají velkou spotřebu energie – náš mozek spolyká 20 procent energie, kterou spálí celé naše tělo, ačkoliv tvoří jen dvě procenta jeho váhy. V případě sumky byla odpověď taková, že se investice do nervového systému vyplatí, jen dokud se sumka pohybuje. Když už pohyb nepotřebuje, myšlení se stává zbytečným luxusem, a tak hodí celou soustavu přes palubu.

Po tomto období evolučního kolísání se však většina druhů zvířat rozhodla si mozek ponechat po celý svůj život, a dokonce do něj bohatě investovala. Myšlení a pohyb už se od té doby vyvíjely vždy ruku v ruce. Lidský mozek v žádném případě není vrcholem procesu mozkového vývoje – mozek každého stvoření je přece jedinečným způsobem adaptován právě pro způsob života toho kterého živočicha – ale ve smyslu investice jde rozhodně o extrémní případ. V našem mozku je třikrát více neuronů než v případě našich nejbližších příbuzných, šimpanzů. S celkovým počtem 86 miliard neuronů a více než 100 biliardami spojeními mezi nimi je lidský mozek dokonce tou nejsložitější věcí, na kterou kdy lidstvo narazilo.

Vysvětlení, proč se tomu tak stalo, se obvykle zaměřují na naši mozkovou kůru, vrásčitou vnější vrstvu mozku, která je u lidí v porovnání s ostatními hominoidy (lidoopy) neúměrně veliká. Ono zvrásnění vlastně vzniklo právě kvůli její velikosti: s tím, jak se mozková kůra rozrůstala, aby svému majiteli poskytla co největší výkon, se mohla do lebky vejít pouze tak, že se opakovaně skládala přes sebe. Jiné druhy s menší mozkovou kůrou například psi, kočky nebo šimpanzi mají v porovnání s námi daleko méně vrásek. Jiní včetně myší, krys a svišťů dokonce nemají žádné – jejich mozek je hladký jako čerstvě stažené kuře.

Podle některých vědců rostla naše mozková kůra proto, aby stačila na nové výzvy související s hledáním nových způsobů myšlení. Bylo například potřeba se orientovat v našem komplexním společenském životě nebo předpovídat, kdy by se mohla objevit další potrava, a vymyslet, jak se jí zmocnit. A když už jsme naše mozky přinutili naučit se vařit, začaly se rozrůstat ještě více, protože díky vaření jsme z jídla dokázali získat více kalorií. To všechno přispělo ke vzniku neobvykle velké kůry mozkové, díky které dokážeme plánovat, mentálně cestovat do minulosti i budoucnosti a vymýšlet věci, které dosud vůbec neexistovaly.

Zatím to do sebe všechno zapadá, jenže z celého příběhu nám naprosto vypadl pohyb. Tento klíčový detail však do celého schématu o vzniku mozku vnáší nová teorie, podle které nesouvisí vývoj myšlení směrem do budoucnosti s abstraktními výpočty uvnitř hlavy, ale s postupující evolucí, která jedince nutila vynalézat nové způsoby pohybu. Podle tohoto přístupu je možné vysledovat původ většiny impozantních schopností našeho mozku ještě hlouběji do naší evoluční historie, do doby před existencí prvních lidí, kdy naši ještě starší předkové potřebovali přijít na nové způsoby, jak se přesunovat z místa na místo.

Před 25 miliony lety se náš předek, kterého máme společného s ostatními hominoidy, oddělil v rámci evolučního stromu od opic. Tito raní hominoidé žili na stromech jako jejich opičí příbuzní, ale byli větší, těžší a méně obratní, a tak jim daleko více hrozil pád z korun stromů. Tento problém však vyřešili naprosto přirozeně: více času ve větvoví trávili zavěšení za ruce, které musely unést celou váhu jejich těl, a v místech, kde se menším opicím dařilo lépe držet rovnováhu, se pevně drželi tlustších větví. Tato strategie skvěle fungovala a během několika milionů let (a s určitou modifikací ramen) se u nich vyvinula schopnost brachiace – pohyb, kdy se tvor zhoupne střídavě na jedné a pak druhé ruce, a tak se posunuje rychle vpřed, jak to vidíme u dnešních gibonů.

Brachiace je opravdu komplikovaný druh pohybu. Podle evolučního antropologa Roberta Bartona z univerzity v Durhamu vyžaduje pro bezpečnou přepravu z bodu A do bodu B více než jen nejasný plán jak postupovat. Pro bezpečné pohupování se ve větvích je potřeba si uvědomit spojení mezi pohybem a důsledky, které bude tento pohyb za určité rychlosti mít – Ruku položím sem, zhoupnu se a natáhnu druhou ruku… tahle větev mě unese, tak se chytnu tady a tak dále – což vyžaduje vytvoření plánu a zároveň i jeho úpravy během pohybu samotného. V roce 2014 zveřejnil Barton článek, ve kterém představil teorii, že expanze mozku zapříčiněná potřebou zvládnout tuto novou schopnost vedla nejen ke zlepšení gymnastických schopností našich předků, ale zároveň připravila půdu pro úctyhodné „gymnastické“ schopnosti mentální.2[18]

18 Barton, R. A., and Venditti, C., ‘Rapid evolution of the cerebellum in humans and other great apes’, Current Biology, 2014, vol. 24: 2440–44.

Okruhy, které se těmto extra rychlým pohybům věnují, se nenacházejí ve zvrásněné mozkové kůře ale v mozečku – malé oblasti podobné květáku, která minimálně na schématech vždycky vypadá, jakoby byla pod celým mozkem zavěšená. Asi v době, kdy se hominoidi začali pohupovat ve větvích, se mozeček začal rozvíjet, až dorostl velikosti neúměrné k velikosti mozkové kůry. Tento trend se pak udržel po celou dobu vývoje velkých hominoidů a ještě zrychlil ve vývojové větvi, ze které jsme nakonec vzešli my.

Vzhledem ke struktuře mozečku to vypadá, že jeho rozšiřování byl relativně přímočarý proces. Zatímco zbytek mozkových spojení připomíná spíše organizovaný chaos staré telefonní ústředny, mozeček má naopak charakter dobře udržované vinice, kde jsou úhledné řady neuronů pospojovány superrychlými vstupními a výstupními kabely. Díky tomuto systému je snadné zkopírovat a zapojit další podobný „modul“ velice rychle, alespoň tedy v porovnání s ostatními evolučními změnami.

Až donedávna toto zjištění vzbuzovalo v kruzích evoluční biologie velkou otázku „a co jako s tím?“ O mozečku se už dlouho ví, že se specializuje na ovládání jemných pohybů. Nemělo by být tedy nijak extrémně překvapivé, že právě on se začal rozšiřovat, aby podpořil zvládnutí nového komplexního pohybu.

A pak se na přelomu milénia pohled na mozeček začal měnit. Bylo stále jasnější, že kromě pohybu má na starosti také myšlení a ovládání emocí. Experimenty se snímkováním mozku a sledováním neuronů odhalily, že značná část evolučně mladších „modulů“ mozečku je propojena s čelními oblastmi mozkové kůry, které jsou zodpovědné za plánování a myšlení do budoucnosti a pomáhají vylaďovat emocionální reakce. Dokonce se ukázalo, že s ostatními částmi mozku, které generují pohyb, je naopak spojena jen malá část lidského mozečku. Zbytek se soustředí na myšlení a cítění.

Barton v rámci své teorie tvrdí, že když brachiace propojila pohyb, plánování do budoucnosti a případně i strach z pádu z veliké výšky, aktivovaly se zároveň různé druhy sekvenčního myšlení, od pochopení pravidel jazyka a čísel až po tvorbu jednoduchých nástrojů, vyprávění příběhů a vynalézání způsobu, jak se dostat na Měsíc a zpátky. Je lákavé spekulovat, že v tomto pohybu mohou mít původ také pocity, které doprovázejí naši méně úspěšnou společenskou interakci: když se konverzace s někým naráz změní k horšímu, rozhodně to působí jako bychom ztratili pevnou půdu pod nohama (zhoupli se) a padali. Schopnost myslet sekvenčně je užitečná zejména u dovedností, které vyžadují nejen senzomotorickou koordinaci, ale také schopnost uspořádat sekvenci úkonů, které nás nakonec přivedou k nějakému cíli – například při pletení šátku nebo promýšlení série pohybů během partičky šachu. Stejným způsobem by bylo možné vysvětlit fakt, že šimpanzi umí vymyslet sérii úkonů, díky kterým mohou použít větvičku k lovení termitů. „Naše schopnost přijít na způsob, jakým dosáhnout cíle pomocí série úkonů, je vlastně základem pro naše běžné pochopení světa,“ říká Barton.

Za všechno mohou předkové

Když pomineme techniku pohybu ve větvích, ostatní velcí hominoidi své zvýšené schopnosti plánování budoucnosti příliš nevyužili. Lidé na tom naopak začali stavět opravdu ve velkém. Jedním z možných důvodů tohoto vývoje je fakt, že když se naši předkové oddělili od ostatních hominoidů, začali si zvykat na velice odlišný životní styl, trávili daleko méně času v korunách stromů a vydávali se na delší pěší výpravy za potravou. Mentální i fyzické nároky tohoto nového životního stylu vedly k dalšímu zlomovému bodu evoluce, kdy nové způsoby myšlení a pohybu společně zvýšily šance našeho druhu na přežití. Fyzická aktivita se díky tomu postupně stala naprosto klíčovou pro to, aby mozek běžel na nejvyšší obrátky.

V tuto chvíli stojí za to si uvědomit, že evoluce nemá žádný plán, podle kterého by vedla k nějakému jasnému, konečnému cíli. Naše mysli a těla nejsou tím, čím jsou, proto, že by se evoluce rozhodla učinit z nás ten nejchytřejší a nejvíce uvědomělý druh na planetě. Tímto způsobem jsme se vyvinuli proto, že změny, kterými jsme prošli, nám v době, kdy se poprvé objevily, poskytly určitou výhodu pro přežití. Každá z nich musela být už od počátku užitečná a zůstaly s námi, protože nám zajišťovaly nové a nové výhody.

„Využij nebo zahoď“ je pravidlo, které v rámci evoluce platí v obecné rovině, ale ve smyslu fyziologických reakcí na pohyb pro nás platí dvojnásob. Je obecně známé, že naše schopnost cvičit – naše kardiovaskulární kondice, síla svalů a podobně – přímo závisí na tom, jak moc tyto systémy cvičíme a používáme. To však neplatí pro všechny druhy: například husy indické zvládnou každý rok migrovat na vzdálenost 3000 kilometrů bez jakéhokoliv tréninku. Fyziologické změny, díky kterým získávají silnější létací svaly a větší, výkonnější srdce, nejsou aktivovány měsíci intenzivního tréninku, ale změnou ročního období a spoustou potravy.3[19] Je to jako sen – představte si, že by nejkratší den roku neohlašoval jen příchod jara, ale také předznamenával postupné automatické zlepšování vaší kondice a modelování těla do plavek, ukončené právě na počátku léta (pokud byste ovšem snědli dostatečné množství pizzy).

19 Halsey, L. G., ‘Do animals exercise to keep fit?’, Journal of Animal Ecology , 2016, vol. 85(3): 614–20.

Naše těla však tímto způsobem postavená nejsou a zdá se, že stejné pravidlo „využij nebo zahoď“ platí i pro náš mozek. Podle Davida Raichlena, který studuje evoluci člověka na univerzitě v Jižní Kalifornii, je to rys, který lze vysledovat do konkrétního okamžiku v čase, vzdáleného asi 4 miliony let, kdy naši předkové přestali být zvířaty podobnými opicím, které celý den vysedávaly na stromě a pojídaly ovoce, a začali prozkoumávat okolí.

V té době bylo klima ve východní Africe postupně chladnější a sušší a tropické lesy ustupovaly lesům obyčejným a savanám. Kvůli tomu bylo stále náročnější získat potravu, což donutilo naše předky podnikat delší výpravy. V těchto podmínkách evoluce zvýhodňovala jedince, kteří dokázali stát vzpřímeněji a díky tomu doběhli nebo došli při hledání potravy co nejdále.4[20]

20 Lieberman, D. The Story of the Human Body: Evolution, Health and Disease (New York: Pantheon Books, 2013).

Ti, kdo se dokázali kromě chození či běhání na dlouhé vzdálenosti zároveň rozumně rozhodovat – trefit na místa, kde byla hojnost potravy, pamatovat si cestu zpět k domovu a podobně, měli daleko větší šanci na přežití a na zachování genů pro další generace. Před asi 2,6 miliony let, když se ke sběračským schopnostem přidaly i lovecké, začalo být myšlení v pohybu ještě zásadnější. Nyní museli naši předkové kromě plánování výprav, zdatnosti a vytrvalosti během nich zvládat také spolupráci mezi sebou, aby dokázali skolit i větší kořist. A tak se tyto dvě schopnosti – dále dojít a lépe myslet – v rámci unikátní evoluční historie našeho druhu nerozlučitelně propletly.

Podle Raichlenova názoru se naše fyziologie díky tomu vyvinula takovým způsobem, že když se hýbeme, mozek zareaguje fyzickým rozšířením své kapacity.5[21] Hipokampus, část mozku zodpovědná za orientaci v prostoru a paměť, zareaguje na fyzické cvičení vytvořením nových buněk a tím v zásadě rozšiřuje paměťovou kapacitu mozku. Když pak člověk tuto kapacitu v budoucnu využije během sběru potravy nebo lovu, je pravděpodobné, že zůstane zachována. Jenže tento proces posilování mozku nezahrnuje jen vznik nových neuronů. Rozšíření kapacity si žádá také více krevních cév, kterými se do mozku dostává více paliva a kyslíku, a mozek tak lépe zvládá svoji práci.

21 Raichlen, D. A., and Alexander, G. E., ‘Adaptive capacity: an evolutionary neuroscience model linking exercise, cognition and brain health’, Trends in Neurosciences , 2017, vol. 40 (7): 408–21.

Pokud však nové paměťové sektory nevyužíváme, mozek začne šetřit energií a zbaví se všech částí, které vyhodnotí jako přebytečné – rozšířenou kapacitu zase sníží a energii pro její fungování přesune tam, kde je to více potřeba.

A co to pro nás tedy v důsledku znamená? Zatímco naši nejbližší příbuzní z řad velkých hominoidů si mohou dovolit pohodlný život a pohyb jen v těch nejnutnějších případech, aniž by je za jejich lenost stihl trest v podobě fyzických nebo mentálních následků, my, stejně jako sumky, máme v tomto ohledu smůlu. Specifické nároky na povolání lovců a sběračů navždy propojily naši mozkovou kapacitu s objemem naší fyzické aktivity.

Chce-li mít lidstvo zdravé tělo i mysl, nemůže si už dovolit nějaké posedávání. Tuhle možnost jsme ztratili již v době, kdy se naši předkové vzdali života v korunách stromů. Co to však pro nás v praxi znamená a kolik pohybu reálně potřebujeme? Výzkumy u Hadzů, což je etnická skupina moderních lovců a sběračů, kteří žijí v severní Tanzanii, ukázaly, že jejich ženy urazí denně téměř 6 kilometrů, zatímco muži zvládnou asi 11,5 km, což odpovídá 8000 až 15 000 kroků. Pokud přijmeme tyto hodnoty a přistoupíme na fakt, že právě tolik naše tělo díky evoluci potřebuje, dojdeme k závěru, že pokud chcete plně funkční mozek, budete si muset svou pravidelnou každodenní nálož kroků splnit taky. A jestli se vám to nelíbí, můžete si to vyříkat s Homo erectus, protože právě tenhle prastarý lidský druh celou tuhle patálii započal.

Na druhou stranu je však potřeba si uvědomit, že evoluční procesy, které propojily myšlení a pohyb, zároveň mohou za to, že se při pohybu cítíme dobře – včetně obecně známého nárůstu endorfinů, díky kterému nám cvičení připadá méně namáhavé, vyvolává v nás až euforické stavy a burcuje nás k dalšímu pohybu, ačkoliv už začínáme být unavení. Ani tento aspekt však nedokáže zcela potlačit jistou znepokojující možnost, že pokud nám naše mysl opravdu pomáhá s pohybem a my se hýbat přestaneme, riskujeme, že se z nás stane rasa jedlíků přirostlých k pohovkám a naše evolucí těžce vybudované mozky se postupně rozbřednou na kaši.

Na paniku je však brzy. Lidský druh je velmi přizpůsobivý. Jediné, co potřebujeme, je využít naši adaptabilitu, znovu se rozpohybovat, odlepit se od gaučů a vzpomenout si, jak skvělý pocit pohyb přináší.

Cestování bez pohybu

Poslední část našeho příběhu o pohybu, myšlení a pocitech je těžké přesně časově zařadit do evoluční historie z velké části proto, že nevidíme, co se děje v našich hlavách, a už vůbec ne v hlavách ostatních druhů. Víme však, že se rozhodně udát musela, protože od určitého momentu se dokážeme pohybovat nejen fyzicky, ale také virtuálně, uvnitř našich myslí.

Jestli totéž dokáží i jiné druhy, to je předmětem vášnivých diskuzí. U některých druhů však máme několik příkladů jednání, které velmi připomíná myšlení do budoucnosti. V roce 2009 byl pozorován šimpanz jménem Santino, jak si ve svém výběhu v zoo ve Furuviku ve Švédsku poklidně střádal na hromádku kameny, které později házel po návštěvnících – což dost připomínalo předem naplánovaný útok.6[22] Podobně je na tom i sojka západní, jeden z nejchytřejších zástupců z čeledi krkavcovitých, která si vědomě ukládá potravu na později. V rámci experimentu byly sojky pravidelně krmeny obyčejným krmivem a jen výjimečně dostávaly něco chutnějšího. Vypadalo to, jako by plánovaly a lepší krmivo si schovávaly na horší časy, kdy budou zase dostávat jen to horší.7[23] Někteří vědci podobné jednání nazývají myšlením do budoucnosti, jiní však trvají na tom, že podobné experimenty schopnost zvířat schovávat si potravu pro horší časy nijak neprokazují. Dokud se nenaučíme se zvířaty komunikovat, asi si nebudeme nikdy jistí.

22 Osvath, M., ‘Spontaneous planning for future stone throwing by a male chimpanzee’, Current Biology, 2007, vol. 19(5): 190–91.

23 Raby, C. R., Alexis, D. M., Dickinson, A., and Clayton, N. S., ‘Planning for the future by western scrub-jays’, Nature , 2007, vol. 445: 919–21.

Naprosto jistí si však můžeme být tím, že lidé plánovat do budoucnosti i vybavovat si zážitky z minulosti dokáží. Schopnost představit si věci, které se nikdy nestaly, mentálně cestovat vzad i vpřed v čase, abychom se poučili z minulých chyb a mohli plánovat budoucnost, to vše je převážně lidskou specialitou a Rodolfo Llinás tento jev nazývá „evoluční internalizací pohybu“. Z jeho pohledu je myšlení a pohyb prakticky totéž. Jediným rozdílem je, že pohyb je zakončen závěrečnou sekvencí, která se projevuje i v reálném světě.

Výhody této schopnosti jsou evidentní. Na rozdíl od pohybu je myšlení neviditelné a naprosto bezpečné a s jeho pomocí prozkoumáváme svět jen ve vlastních myslích, můžeme věci zkoušet a aktualizovat své znalosti o nich ještě předtím, než se rozhodneme riskovat svůj život a končetiny při reálném pohybu. Něco podobného platí i pro emoce. Celý smysl existence emocí tkví v tom, že nás mají ponouknout k tomu, abychom na světě změnili něco, co není v pořádku: slovo „emoce“ pochází z latinského výrazu „odsunout pryč“. Když proces pohybu začíná v mysli, ještě předtím než je patrný navenek, získává zvíře značnou výhodu ve smyslu úniku před predátorem nebo v rámci našeho komplexního společenského světa.

Pozoruhodné je, že experimenty ze šedesátých let minulého století ukázaly, že jestliže má náš systém spolupráce mezi tělem a mozkem pracovat ve virtuálním světě našich myslí, musí být nejprve vytrénován pohybem v reálném světě. V klasickém (ale krutém) experimentu na téma vizuální percepce byla dvě koťata připevněna na kolotoč odpovídající jejich velikosti.8[24] Den za dnem trávila koťata na kolotoči, točila se stále dokola a pozorovala interiér laboratoře. Jediný rozdíl tkvěl v tom, že první kotě mělo tlapky na podlaze, a když šlo dopředu, pohánělo kolotoč, zatímco druhé mělo končetiny v krabici, nebylo v kontaktu se zemí a nemohlo ani ovlivnit otáčení kolotoče. Po několika týdnech byla koťata osvobozena. To, které prve ovládalo kolotoč, bylo na první pohled v pořádku – normálně vidělo a po světě se pohybovalo bez problémů. To druhé bylo jakoby slepé: nedokázalo se vyhýbat překážkám a vlastně se jakkoliv bezpečně pohybovat po místnosti. Vědci došli k závěru, že jelikož druhé kotě nemělo možnost spojit si pohyby svého těla s tím, co se kolem něj na počátku jeho života dělo, nikdy si doopravdy neuvědomilo, co vlastně reálně vnímá očima.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pohyb!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.