The Charleston Scandal

Copyright © Pamela Hart, 2020

Translation © Tomáš Suchomel, 2022

Copyright © Nakladatelství Jota, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7565-937-8

věnováno

Doris,

nejlepší tchýni, jakou svět poznal

Úvod

„A pět, šest, sedm, osm!“

Kit se vrhla do stepařské sekvence s veškerou vervou, jaké byla schopna, a se svým patentovaným úsměvem na rtech. V tomhle měla oproti svým konkurentkám výhodu – dobře věděla, že lepších tanečnic, než je ona, viděl režisér během konkursu jen málo, potají totiž sledovala z foyeru, jak se daří ostatním děvčatům. Našly se mezi nimi i lepší zpěvačky a dvě nebo tři opravdové krasavice, ale step žádné z nich moc nešel. Samé baletky.

Bylo to jako pokaždé: jakmile se pustila do stepování, všechno z ní najednou spadlo a celou ji prostoupilo nadšení z pohybu. Cítila, jak se její profesionální úsměv mění ve výraz nelíčené spokojenosti. Režisér Jack Bernes a producent – legendární André Charlot! – se ve svých křeslech zhruba uprostřed hlediště viditelně narovnali a Kit přešla do závěrečné sekvence se stupňovaným elánem. Pak strnula ve finální pozici s rozpřaženýma rukama, jako by je oba chtěla obejmout.

Tak, a má to za sebou. Čtení textu nezkazila, zpívala čistě a docela silně… teď už jen počkat si na verdikt. Znovu ji zaplavila nervozita. Těžko tomu věřit, že by ji opravdu mohli angažovat na West Endu – že by mohla být dost dobrá i pro londýnské divadlo. Několik roků na jevišti v Sydney, to tu nic neznamená. Tady je sestřenka z Balíkova.

„Děkujeme vám, slečno Lintonová. Máme už jen poslední přání…“

Ach ne… cítila, jak ji opouštějí poslední zbytky energie, ale přinutila se zaujmout pozici „pozorně naslouchám pokynům režiséra“, sevřenému žaludku navzdory. „Ano, pane Bernesi?“

„Tahle role si žádá i společenský tanec. Rádi bychom vás viděli tančit valčík s panem Gardinerem.“

Další tanec! Nádhera. O tohle žádné z ostatních děvčat nežádali. Jako by ji polili živou vodou. Vzpomněla si, jak její matka vždycky trvala na tom, aby se naučila „tančit jako dáma“, a mimoděk se zazubila, když si uvědomila, že se jí to nakonec vyplatí, a zrovna tady.

„Ovšem, pane Bernesi!“

Z postranních kulis se vynořil vysoký mladík: tmavohnědé vlasy, nejmodřejší oči, jaké kdy viděla, a sympatický úsměv. Jasně, klasický herec druhých hlavních rolí, tak jako ona byla se svým blonďatým mikádem a zelenýma očima klasická naivka. Společně tvořili mladistvý pár, jakému scénář skoro každé hudební komedie předepisuje nejdůležitější vedlejší zápletku. Jeho úkolem bývá umožnit hlavním hvězdám pár minut si v zákulisí vydechnout a trochu příběh odlehčit.

Doufejme, že je to zpěvák, říkala si. A že umí vést.

Gardiner se na ni usmál a rozpřáhl ruce, aby mohla přistoupit blíž a zaujmout taneční pozici. Z toho, jak ji držel, bylo jasné, že profesionální tanečník to není – jeho sevření nebylo tak pevné, jak by si představovala. Sakra. Jestli partner nebude stát za nic, jak jim má předvést, co v ní je? Ale jakmile spustila hudba, ukázalo se, že s ní otáčí docela kompetentně. Kroky znal, takže se mohla soustředit jenom na to, aby vypadala co nejladněji. Valčík si žádá úplně jiné držení těla než step, poddajné a submisivní.

Vlastně je to i docela fešák, říkala si při tanci.

Skončili úklonou a otočkou, po níž Charlot s Bernesem spokojeně pokývli hlavou.

„Výborně,“ řekl Charlot nečekaně hlubokým hlasem. „Myslím, že druhý pár bychom měli. A zrovna dva koloniálové, co? Třeba z toho vytlučeme i nějakou reklamu.“

Myslela, že se jí asi roztrhne srdce. Vzali ji! Podařilo se to! Naplnila ji taková radost, že měla pocit, jako by se jí cosi v těle rozpouštělo. Ha! To koukáš, tati, co? Nemohla se dočkat, kdy usedne za stůl a napíše domů, aby tam všichni věděli, že byli vedle jak ta jedle! Má na to, prosadit se u divadla v Londýně. A taky se prosadí!

„Děkuji vám, pane!“

Hned v příštím okamžiku ji zachvátily pochybnosti. Bude na to mít i herecky? Zvládne všechno, co s takovou rolí nutně souvisí?

Gardiner jí jemně stiskl ruku, kterou ještě pořád držel.

„Ano,“ řekl hlasem tak sytým a hlubokým, že bylo hned jasné, proč tu roli dostal. „I já vám mnohokrát děkuji.“ Zaslechla sotva postřehnutelný přízvuk. Že by Američan? To asi ne, jestli je také „koloniál“, nejspíš to bude Kanaďan.

„Ze všeho nejdřív zajděte za Francisem, kancelář hned vedle jeviště,“ řekl jim Bernes. „Ten s vámi vyřídí honoráře a další věci.“

Charlot mu s úsměvem skočil do řeči. „A blahopřejeme vám, děti, odteď jste součástí rodiny!“

Rozběhli se z jeviště, ještě pořád ruku v ruce, rozesmátí, a jakmile byli z dohledu, Gardiner ji zvedl do vzduchu a obkroužil s ní kolečko, než ji rázně postavil zpátky na zem.

„A máme to v kapse!“

Vesele se na něho zašklebila. „Je to doma!“

Napřáhl ruku. „Zeke Gardiner.“

„Kit Lintonová.“ S předstíranou důstojností si potřásli rukama. „Chviličku, skočím se převléknout do civilu. Hned jsem zpátky.“ Stepovací kraťasy byly sice na jevišti považovány za vhodné, ale na ulici by způsobily pozdvižení, sahaly jí sotva do půlky stehen.

Kit se rozběhla do dívčí šatny, rychle vyklouzla z úboru, v němž absolvovala konkurs, a natáhla si punčochy a šaty, krásně šmolkově modré, se sníženým pasem a s šálovým límcem. Elegantní kožené střevíce na vysokém podpatku. Rukavičky z jemné kůže. Apartní klobouček do zvonu, v tmavším odstínu modré. Okamžik si prohlížela svůj odraz v zrcadle: mohla by být kterákoli dobře oblečená holka, co vyráží strávit den ve společnosti. Až na to, že není. Je nová naivka v muzikálu z londýnského West Endu.

Z prsou se jí vydral hluboký povzdech.

Byla to dlouhá cesta, na jejímž konci teď stanula. Když na to přijde, ani moc nevěřila, že po ní dojde ještě někam dál, ale co naplat, tak se prostě obejde bez sebevědomí. Když bude tvrdě dřít, nezbude čas dělat si starosti.

•

Zeke Gardiner prošel dveřmi penzionu a pověsil si klobouk na háček, který mu byl na věšáku vyhrazen.

„Jste velmi laskav!“ usmála se na něho paní Cowardová, když si přebrala poštu, kterou jí po cestě vyzvedl ze schránky u dveří.

S potížemi, které působili její podnájemníci, se paní Cowardová snažila vypořádat tím, že všechno u ní mělo své místo. Na první pohled to byla nervózní a roztěkaná žena, ale kdo ji poznal blíž, uvědomil si, že to má v hlavě srovnané jako armádní seržant, co driluje nováčky. A navíc, byla to dáma – rozená dáma, i když zrovna v aristokratických poměrech nežila.

Zeke úsměv opětoval, pořád ještě rozjařený svým triumfem. „Dostal jsem tu roli, paní Cowardová!“

„Ale to je báječné! Noëli! Noëli! Pan Gardiner ten konkurs vyhrál! Pojďte, hned dám vařit vodu!“

Následoval ji do kuchyně, kde mu udělala čaj. Každý den tam bylo stejně – dopoledne příjemně, když se celá místnost topila ve slunečních paprscích, zato k večeru se v ní dloužily stíny. Nikoho by ovšem nenapadlo rozsvítit si, dokud slunce nezapadne, Cowardovi si museli hlídat výdaje. Zatímco paní domu nalévala vodu do konvice, z přízemního pokoje vyšel Noël – v hedvábném županu, který Zeke dostal za pakatel od garderobiérky po derniéře posledního představení, v němž účinkoval – a zíval od ucha k uchu.

Na purpurovém županu se skvěli vyšívaní tyrkysoví pávi, takže v něm Noël se svou snědou elegancí vypadal oslnivě. Zároveň ovšem musel hned každý poznat, že se neobtěžuje dělat ze sebe „chlapáka“ – aspoň doma rozhodně ne.

„Copak to slyším?“ zeptal se Zeka se zdviženým obočím.

„Je ze mě honorovaný umělec, abys věděl! Přečteš si mé jméno na plakátech!“

Noël se usmál, upřímně potěšen, a potřásl mu rukou. „Dobrá práce, starý brachu! Však mi bylo hned jasné, že Charlotovi padneš do oka. Bude z tebe hit roku 1923!“

To Noël mu řekl o konkursu, v časopisu The Stage o něm nebylo ani slova. Charlot se spoléhal na síť známých, a když potřeboval obsadit představení, s inzeráty se neobtěžoval.

„Máš to u mě.“

„Zapomeň,“ mávl Noël ledabyle rukou. „Mamá, moje nejdražší, to máme lívance?“

„Ne, vdolky. Na počest úspěchu pana Gardinera.“

„Báječné. Ukaž, zahraju si tvoji roli.“ Noël nalil čaj do jemných porcelánových šálků, jak se na „mamá“ slušelo, a jeden podal Zekovi. V podobných situacích se Zeke zatím necítil úplně ve své kůži: než se ocitl v Londýně, nikdy z takových šálků nepil a pořád si nebyl jistý, jak se to dělá správně – podle etikety. Hrozně mrňavá ouška, v životě by nedokázal prostrčit skrz aspoň jeden prst. Má je člověk držet tak, že vystrčí malíček, anebo radši ne? Pozorně sledoval paní Cowardovou. Malíček nedržela přitisknutý k šálku, jako ostatní prsty, ale zároveň ho ani nápadně nevystrkovala.

Zkusil ji napodobit, ale nakolik se mu to povedlo, netušil. Aspoň věděl, že čaj nemůže srkat – ani si odlít doušek na podšálek, aby vychladl, jak to dělával jeho otec. Společnost se v Kanadě dělila na třídy stejně jako všude, ale v Anglii měli neuvěřitelné množství pravidel etikety. Člověk jedno porušil a už natrvalo zůstal „ne tak docela“.

Paní Cowardová byla sice skvělý studijní objekt, jenomže jako dáma se neřídila úplně stejnými pravidly jako pánové… a napodobovat Noëla, to by bylo vyložené šílenství. Bůhví, do jakých problémů by se mohl dostat. Kdyby najednou začal provádět, co Noëlovi díky jeho osobnímu kouzlu snadno procházelo, byla by z něho okamžitě persona non grata.

„Tak kdy začínáte?“ vyptávala se zatím paní Cowardová.

„Zkoušíme od příštího pondělí, kdesi v klubovní místnosti, za dva týdny se přesuneme na jeviště a týden nato bude premiéra.“ Jak už zjistil, v Londýně zkoušením čas neztráceli – producenti předpokládali, že jejich herci i ostatní personál jsou profesionálové.

Nejvíc ho trápil tanec. Bohu díky, že ta holka Lintonová evidentně ví, co dělá!

Noël se zakousl do vdolečku. „A kdo další v tom bude?“ Zeke mu vyjmenoval kompletní obsazení a Noël trousil protřelé poznámky na adresu jednotlivých herců. Nakonec se dostal až ke slečně Lintonové. „Lintonová? To mi nic neříká.“

„Je tu nová. Australanka.“

„Ach, Órstrálie…“ vzdychla paní Cowardová. „To je krásné, dva koloniálové spolu na jevišti tady v Londýně!“

Nic na to neřekl, i když mu to označení jako obvykle nebylo po chuti. Paní Cowardová vyrostla ve světě, kterému vládlo Britské impérium. Angličanům její generace potrvá, než jim opravdu dojde, že věci se změnily.

Noël zachytil jeho pohled a vesele se zašklebil – číst mu myšlenky dokázal jako nic. Dvakrát chytřejší, než by jemu samému bylo prospěšné, tenhle Noël.

„Nepochybně,“ přikývl posměšně. „Jsem si jist, že si ti dva koloniálové musí padnout do náručí!“

Kapitola

1

Zdálo se, že potlesk ji zvedá do výše, skoro jako dorážející vlny na Bondi Beach. Ale výš, než by dokázala i ta největší z nich.

Jedna, dvě… čtyři opony. Další! A ještě jedna navíc! Charlot v postranních kulisách, s blahosklonným úsměvem na tváři. Bernes, který cestou do zákulisí všechny plácá po zádech, herečky líbá a pánům třese rukama.

„Dobrá práce. Dobrá práce, všichni. Večírek bude v Riviera Clubu.“

V Riviera Clubu! Charlot by si takovou velkorysost nikdy nedovolil, kdyby měl nějaké pochybnosti – bude to hit!

Susan Maxwellová se nepřestávala usmívat, zatímco společně kráčely do šatny, kterou sdílely. Susan se už očividně vzdala všech nadějí, že by to ještě někdy dotáhla na hlavní role – byla spokojeně baculatá a chodila v botách vybraných tak, aby byly pohodlné, spíš než módní. Ale byla to dáma a Bože můj, hrát, to tedy uměla. Kit si hned na první zkoušce uvědomila, že se může hodně naučit, jenom když ji bude sledovat, a pak už z ní nespustila oči.

„Šlo to dobře, ne?“ zeptala se opatrně.

„Výborně, drahoušku.“ V Susanině hlasu nebylo po jejím novozélandském původu ani stopy, ale Kit si okamžitě vzala pod ochranu s tím, že „my protinožci si musíme pomáhat“.

„Nějaké poznámky?“

„Řekla bych, že můžeš počkat okamžik déle, než řekneš to své, ‚A možná miluji.‘“

Kit přikývla. Byl to klíčový okamžik příběhu její postavy, hned po romantickém tanci se Zekem. Zlomeček vteřiny přidá na nejistotě a napětí.

„Díky, Susan.“

Rychle se převlékly a Kit si nezapomněla strčit do kabelky program, na památku. Susan se na večírek nechystala, chtěla jít domů, ale Kit ji nakonec přesvědčila, aby si to rozmyslela. „Co by to bylo za oslavu, bez tebe?“

„Prosím tě, k ničemu mě tam nepotřebujete.“ Ale šla, ráda, že o ni stojí.

Zeke popadl Kit za ruku, jakmile se vynořila ve svých nových šatech ze dveří, a společně vyšli ven na ulici. Druhou rukou byla Kit zavěšená do Susan. Překvapilo ji, kolik je u vchodu pro herce lidí. Předválečné časy s davy čekajících „fešáků od zadních dveří“ už teď byly sice dávno pryč, ale několik fanoušků tam postávalo – čekali bezpochyby na skutečné hvězdy večera, Marguerite Ritchardsovou a Basila Elliota. A přece, našlo se i pár rozzářených děvčat z obchodů a matrón středního věku, které své památníčky na autogramy strčily i Kit a Zekovi, a nakonec i Susan.

Kit jim věnovala zářivý úsměv. „Naše první autogramy! Děkujeme!“

„To ne, slečno, my děkujeme vám!“ odpověděla mladá dívka s úsměvem upřeným na Zeka. „A ještě vy, když budete tak hodný, pane Gardinere.“

Sklonil se k ní a políbil ji na tvář.

„To pro štěstí!“ S veselými úsměvy se směstnali do taxíku, který jim zavolal vrátný od vchodu pro herce. Z hloučku děvčat za nimi se ozývalo: „To bylo od něho milé.“ „Ty máš ale kliku!“ „Asi jsem se zamilovala!“

„Je z tebe hvězda!“ mrkla Kit na Zeka.

„Přece z nás obou!“ Oba byli přiopilí nápojem, k jakému se hned tak někdo nedostane: divadelním úspěchem. Představení dopadlo na jedničku, a co bylo ještě důležitější, oba zpívali a tančili líp než kdy předtím. Na každém kroku vládla mezi nimi synchronizovaná rovnováha, z níž se jim točila hlava. A potom, ten potlesk!

Kit vzdychla čirou spokojeností. A teď ještě večeře v Riviera Clubu, kde se schází ta nejvyšší z londýnské vyšší společnosti!

Připadalo jí to neskutečné. Dokonce se štípla, jen tak, pro jistotu.

Zeke jí znovu sevřel ruku. „Ne, nespíš,“ řekl. V zešeřelém taxíku, zatímco se mu přes tvář míhala ostrá světla, jak míjeli kandelábry a zářící výklady obchodů, připadal jí jeho hlas ještě hlubší a tmavší než normálně. A přitom tak pevný a uklidňující.

Ne, nespí. Opravdu je z ní úspěšná herečka.

Schovala svou dlaň v jeho. „Doufejme, že nespíme. A pokud ano, tak že ještě zažijeme spoustu repríz, než se probudíme.“ Hlasitě se rozesmál, řidiče taxíku ten radostný zvuk přiměl otočit hlavu k pasažérům a vesele se na ně zazubit.

„A bude se tančit!“ prohlásil Zeke. „Susan, první tanec si zamlouvám u tebe!“ Kit by ho byla v tu chvíli objala.

Susan mu věnovala rozesmátý pohled. „No, ty jsi opravdu drahoušek, ale tyhle boty se k tanci rozhodně ani trochu nehodí.“

Zato ty, které měla Kit, se k ničemu nehodily víc.

•

Riviera Club… ach, Bože!

Z ulice působil dost usedlým dojmem, prostě jen jeden z mnoha georgiánských domů ve čtvrti Pimlico. Před vchodem dlouhá řada taxíků, z nichž vystupovala jedna dvojice za druhou, s černými vázankami a kožešinovými límci – první náznak, že zdání klame. Zeke pomohl Kit z auta s pompézním gestem, které ji znovu rozesmálo. O Susan se podobně postaral Percy, její partner na jevišti, takže všechno bylo v nejlepším pořádku.

Marguerite, vzpřímená a se zářivým úsměvem, už odešla zavěšená do Basila, za nimi Susan s Percym a pak přišla řada na ně.

Pořád nemohli uvěřit, jakého úspěchu dosáhli. Kit si přehodila sametový večerní kabát přes ramena a věnovala Zekovi další rozzářený úsměv: nepochybovala, že některý z fotografů postávajících kolem si ten okamžik nenechá ujít. Zeke jí ze své výšky úsměv opětoval, znovu se zablesklo a pak už postoupili dál, krytým zápražím dovnitř. Zeke jí odnesl kabát do šatny a Kit si zatím v obrovském zrcadle u vchodu zkontrolovala účes.

Docela to šlo. Neměla sice nic, co by se blížilo penězům, kterými disponovaly některé z dam okolo, aspoň zatím ne, ale ještě se uvidí, co dokáže „koloniál“ jako ona!

Zeke se vrátil ve skvěle padnoucím smokingu. Bylo sice poznat, že už není nejnovější, móda se za těch pár let trochu posunula, takže límec byl o něco širší, než by se patřilo, ale Kit věděla, že pánský večerní oblek stojí pořádný balík. A Zeke už si stejně nejspíš pořídí nový, teď když dostávají řádné honoráře. Aspoň, že boty má jaksepatří nablýskané.

Za Charlotem a dvojicí největších hvězd jejich představení přešli ruku v ruce do tanečního sálu, jehož vchod zdobila dvojice dórských sloupů. Všude podél stěn porůznu stály malé kulaté stolečky a v jednom z rohů jich bylo několik přiraženo k sobě, určitě pro nějakou větší společnost. V sále vládlo přítmí a jazz band na pódiu se činil v synkopovaném rytmu. Nebyl to zrovna Paul Whiteman v Graftonových galeriích, ale zase tak špatně to neznělo. Kit si uvědomila, že zatímco je maître d’ vedla kolem parketu, bezděčně srovnala krok do rytmu.

Na parketu už tančilo několik párů – některé se neúspěšně pokoušely o foxtrot a ostatní prostě jen podupávaly na místě. Podle všeho teď bylo v módě peří. Kit si uhladila šaty, které ji stály tolik, kolik vydělá za týden, posunula si vlastní klobouček s pštrosím pérem a usmála se. Srdce jí mohlo puknout vzrušením.

V Sydney by si nikdy netroufla jít si zatančit vystrojená tak jako dnes – dcera děkana katedrály sv. Ondřeje se sice směla oblékat podle nové módy, ale poslední výstřelky jí byly přece jen zapovězeny. A rozhodně nic lechtivého. Zato tady… tady si mohla dovolit být sama sebou, bez obav, že se její rodina objeví ve společenských rubrikách.

Maître d’ je zavedla ke stolku hned vedle další početné společnosti.

„Kit, za tebou je princ z Walesu!“ řekl Zeke polohlasem a s vykulenýma očima, zatímco jí odsouval křesílko. Rychle a nenápadně mrkla přes rameno. Člen královské rodiny! Kdyby to tak mohla vidět její matka! Zmocnil se jí starý známý, nepříliš příjemný pocit, že hraje roli, a na okamžik bylo její sebevědomí to tam. Copak tohle opravdu dokáže? Sedět pár kroků od člena královské rodiny? Najednou měla pocit, že její šaty odhalují až příliš.

Princ z Walesu patřil k velké rozesmáté skupině. Některé z těch lidí znala z nedělních novin – ten vedle, to bude vévoda z Yorku a jeho snoubenka, Lady Elizabeth z… nevzpomínala si už, odkud přesně. Mladíček naproti by mohl být princ George, a pak ještě –

„Slečno Lintonová!“ zahlaholil odněkud hlas s americkým přízvukem. Elegantní muž se propletl tanečním parketem a zamířil ke křesílku po její pravici.

„Pane Astaire,“ odpověděla s úsměvem. Astaire a Zeke si potřásli rukama – Američan se u toho žoviálně zubil. S Astairovými, Adele a jejím bratrem Fredem, se potkali v BBC, když tam natáčeli rozhlasové pořady, ona se Zekem propagující své představení a Astairovi své vlastní. Okamžitě si padli do noty.

„No, skoro bych myslel, že už se teď známe dost dobře na to, abyste mi říkala Frede,“ navrhl. „A stejně mi tak už říká skoro každý,“ dodal a nenápadně ukázal palcem přes rameno, kde postávali princové.

Komicky na ně zamrkal a oba se rozesmáli. „Fajn, my jsme Kit a Zeke,“ řekla.

Ještě chvíli tak spolu nezávazně klábosili, než se Astaire otočil k druhému stolku, aby poblahopřál i Charlotovi, jak se slušelo.

„Už se mi stačilo donést, že máte hit,“ prohodil a ukázal bradou směrem ke královské společnosti. „Princ George byl unesen.“

„Tak hlavně doufejme, že o tom bude vyprávět všem svým přátelům!“ přikývl Charlot a všichni se rozesmáli.

Adele Astairová se předklonila, takže bratrovi prostrčila hlavu pod paží, a předvedla Kit se Zekem své dva dokonalé ďolíčky ve tvářích. „Pojďte si sednout k nám!“

„Delly, nemůžeš jenom tak zvát lidi, aby si přisedli k princi z Walesu,“ zaprotestoval Fred.

„Pcha, sleduj!“ Obrátila se a zamávala směrem k početnější skupince. „Podívejte, sire, jsou tady naši přátelé! Kit a Zeke z Bláznivého tance!“

„Tak to bychom měli naše společnosti propojit. Bylo by úchvatné mít mezi sebou ještě o několik tanečníků více!“ Přízvuk jeho hlasu byl až komicky aristokratický, ale tón přátelský. Na Adele se dalo spolehnout, byla to osobnost toho druhu, které projde skoro všechno, stačila jí k tomu neohroženost a osobní kouzlo. Žádný div, že byla hvězda.

Kit nejistě vstala, srdce jí tlouklo a byla tak nervózní, až jí to přišlo samotné k smíchu. Už se blížil. Zeke vedle ní se narovnal a přitáhl si vzadu smoking. Charlot se zvedl z křesla a s náležitě uctivým výrazem se uklonil, podobně jako všichni přítomní pánové. Dámy udělaly pukrle – vypadalo to, jako by kolem stolu proběhla vlna, a princ otáčel hlavou, aby každému pohledem poděkoval.

Na sobě měl frak, dokonale padnoucí, jak jinak. Plavovlasý, o něco méně vysoký, než si představovala, a spíš subtilní postavy, podobně jako Astaire. Třicítku ještě neoslavil, ale zdál se starší.

Usmál se na ni a podal jí ruku. Pukrle. Pukrle! Výcvik, který dostala jako debutantka, jí teď přišel vhod a v kolenou podklesla docela elegantně.

„Slečno Lintonová,“ řekl.

„Vaše královská výsosti,“ dostala ze sebe.

„Ale prosím vás, na takové věci tu zapomeňte.“ Mávl rukou, než stačila zaprotestovat. „Tady nám postačí prostě sir.“

Musela se držet, aby se nerozesmála. Představoval si, jak to od něj není velkomyslné, ale říkat někomu jeho věku „sire“, to jí připadalo skoro stejně škrobené jako „Vaše královská Výsosti“. Znělo to, jako by oslovovala učitele. Anebo dědečka.

„Ano, sire,“ vymáčkla ze sebe. Princ se znovu usmál a potřásl si rukama s Charlotem a Zekem, který předvedl mírně roztřesenou úklonu, jako by si nebyl jistý, jak hluboce je vhodné se sehnout.

„Sire,“ řekl.

„Tak to bychom měli. Nepřipojíte se k nám?“

„Děkujeme, sire.“ Zeke vypadal dost bledý, nejspíš to na něho bylo trochu moc. Měla podezření, že sama je na tom podobně.

Pak přišly pravé hvězdy jejich představení, Marguerite s Basilem, a byly představeny. Marguerite předvedla nejnádhernější pukrle, jaké si šlo představit, a princ uznale přikývl. Dali se do řeči a Kit se Zekem se vděčně stáhli do pozadí.

Adele Astairová se zavěsila do Kit. Číšníci zatím spěšně přiráželi další stolky k sobě. „Jsem hrozně ráda, že jsi tady,“ zašeptala jí do ucha. „Jsou všichni moc milí, ale taky zoufale nudní!“

Kit se v poslední chvíli zarazila, aby nevyprskla smíchy, a Adele jen zamrkala.

U královského stolu je nepředstavili nikomu: Kit si uvědomila, že se od ní očekává, že všechny přítomné samozřejmě pozná. Všichni to přece byli členové královské rodiny. Jedna z dam se jmenovala Maud, jinému říkali George (ano, byl to ten mladík), pak Bertie a Liz (totiž princ Albert a Lady Elizabeth), ale u některých dalších by musela hádat.

Objevila se před ní sklenice šampaňského a přišla jí vhod. Chutnalo výborně, ale jedna sklenice pro dnešní večer postačí, bude potřeba uchovat si čistou hlavu. V příštím okamžiku byla na nohou a tančila s princem z Walesu.

Z prince se vyklubal docela dobrý tanečník, na amatéra. Měl fyzičku a uměl vést, což je nejdůležitější. Jenomže jak s ním při tanci mluvit, aby neporušila etiketu? Měla nejasný dojem, že se od ní očekává mlčení, dokud s první poznámkou nepřijde on, a tak se soustředila na zručně sešitý šev na jeho rameni a jinak se celá oddala tanci.

„U všech všudy, vy tedy umíte tančit, to se hned tak nevidí!“

Dodalo jí to odvahy, a tak zkusila zvednout hlavu a věnovat mu úsměv. „Inu, živím se tím, sire. Měla bych potíže, kdybych to neuměla.“

„Vy, děvčata z kolonií, jste tak sportovní,“ poznamenal a uznale pokývl.

Neměla tušení, jestli je to dobře, nebo špatně – bylo jasné, že on to za dobré považuje, ale už potkala i pár britských mladíků, pro které „sportovní“ znamenalo, že si s nimi dá závod do postele. Ale ruce, kterými ji svíral, v ní takový pocit nevzbuzovaly: držel ji zcela korektně, pravačku vysoko na zádech, tam, kde tanečník vede partnerku nejsnáze. Dolů jeho dlaň nikdy nezamířila.

„Jste tu opravdu daleko od domova, že?“

„To ano, sire, jsem.“

„Není to příliš těžké, když vám scházejí lidé, na nichž vám nejvíce záleží?“ Tentokrát mu z hlasu zaznívala jednoznačná melancholie a podobně se i tvářil. Matně si vzpomínala na cosi, o čem se psalo v bulvárních novinách – něco o vztahu s nějakou Američankou.

„Snadné to není, sire.“

Přikývl, ale bylo jasné, že už se na ni nesoustředí, myšlenky mu utekly kamsi daleko. Dotančili a vrátili se ke stolu, kde ji princ předal svému mladšímu bratru Georgovi, který sice tančil energicky, ale jeho ruce už tak úplně korektní nebyly. Ovšem takové Kit zvládala levou zadní. Starší princ zatím tančil s Marguerite a pak s Charlotovou ženou Florence.

Pak Adele napadlo: „Freddie, co kdybyste nám teď se slečnou Lintonovou předvedli, co dokážete společně?“

Kit s Fredem Astairem vyšli na parket. Žaludek měla trochu sevřený, všichni se na ně dívali, ale potom s ní Fred zhoupl do první figury a šlo se na věc. Tohle bylo ono! Právě hráli valčík, písničku „Ve tři ráno“ od Paula Whitemana, jenomže ve swingovém tempu. Pro většinu ostatních tanečníků to bylo trochu příliš, a tak měli velkou část parketu jen pro sebe. Kit se při obrátkách šťastně zubila a Fred s ní. Dovolil si i několik kroků, se kterými se ještě nesetkala, ale následovala ho s takovou přirozeností, jako by strávili celý den nácvikem.

Nedaleko místa, kde dřív žila, byl kopec svažující se směrem k sydneyskému přístavu. Jako dítě z něho vždycky válela sudy, zeleň trávy a modř nebe i zálivu se jí v kruzích střídaly před očima a ona se smála a smála a smála. Tanec s Fredem byl zrovna takový.

Dávno před tím, než skončili, ostatní tanečníci se stáhli k okrajům parketu, takže měli sólo: když hudba dozněla, všichni se roztleskali. Fred se jim uklonil, ona udělala pukrle a pak se uklonil i jí, takže příští pukrle věnovala jemu. Až potom se vrátili ke stolu, mírně uřícení, ale nadšení svým triumfem. Charlot ji nespouštěl z očí a tvářil se uznale. Zeke právě hodlal něco poznamenat, když tu Adele najednou vyskočila. „Teď je řada na nás!“ Popadla Zeka za ruku, a než stačili ostatní tanečníci zaplnit parket, odtáhla ho doprostřed.

Zeke se jí obřadně uklonil a ona předvedla pukrle, jako by stála před královnou. Jazz band začal hrát „Schody do ráje“ a Zeke s Adele se dali do rychlého foxtrotu. Lehkonohá Adele létala po parketu jako pírko ve větru a vypadala tak úchvatně, že se našel jen málokdo schopný spustit z ní oči a zaznamenat i jejího partnera.

Fred se bokem opíral o stolek vedle Kit a sledoval to představení s kritickým výrazem. „Ten tvůj kluk docela válí, Kit, ale na tebe přece jen nemá.“

„Je dobrý herec,“ potřásla hlavou a tu lichotku si dobře zapamatovala, aby se z ní mohla těšit někdy později. „Ale choreografie byla na mně.“

Fred přikývl. „Delly je jako tanečnice lepší, ale choreografii taky dělám já.“

Kit se na něho uličnicky zazubila. „Neměl bys věřit všemu, co ti starší sestra napovídá, Frede. Jsi třída sám o sobě.“

Znovu si vyměnili úsměvy: rozhodně by ji nenapadlo, že se tu zrovna dnešního večera s někým spřátelí, ale zřejmě se jí to povedlo. A Fred Astaire každopádně potřeboval vystoupit ze stínu své sestry. Na druhé straně, nejspíš se mu to ještě nějaký čas nepodaří, ne s tou Adelinou neuvěřitelnou schopností pokaždé k sobě přitáhnout všechny oči v sále. Něco na ní prostě bylo. Kit pocítila, jak v ní bodá osten závisti – ať na sobě bude pracovat jakkoli tvrdě, nikdy nebude mít ani desetinu Adelina šarmu.

Narovnala se v křesle. Prostě se musí spokojit s tím, že je po čertech dobrá tanečnice a zpěvačka. A ani jako herečka se neztratí.

Potlesk pro Adele a Zeka byl dvakrát hlasitější, než jaký si předtím vysloužila Kit s Fredem. Jednoho dne. Jednoho dne bude tak slavná a obletovaná jako Adele Astairová.

„Opravdu jste nám ukázali, zač je toho loket,“ prohlásil spokojeně princ z Walesu. „Tak se na to pojďme znovu napít.“

Chvíli poté si všichni jeden po druhém vyšli na terasu s výhledem na Temži. Noc byla oblačná, takže měsíc co chvíli zazářil a potom se zase schoval. Taková noc, kdy se zdá, že nic není jisté. Zeke s Adele se spolu nahýbali přes sloupkové zábradlí a sledovali pozdní lodě, jak se šinou po řece.

„Nedělej si s nimi starosti, Kit,“ řekl Fred. „Adele má v hlavě pořádek. Přísahala, že se nikdy nevdá za nikoho od divadla.“

„Že ne? Vlastně mi ani nepřijde jako holka, co by se hrnula do vdávání.“

Fred zkřížil prsty. „Doufejme, že máš pravdu.“

Přišli číšníci, aby jim rozdali další sklenice šampaňského. Svěží větřík od řeky, měsíc bloudící po nebi a jeho světlo blýskající se nepravidelně v odrazech od šperků přítomných dam, stříbřitý šifon a hedvábí, tmavé skvrny pánských obleků, odměřené britské přízvuky, nyní už poněkud rozostřené alkoholem, a o pár kroků dál živý princ z Walesu, s nímž si i zatančila… a oni dva, z takové dálky… Kit se opřela o stěnu a pozvedla sklenici. „Tak na Londýn, kde se všem návštěvníkům dostane takového uvítání!“

Fred si přiťukl, s vážným výrazem ve tváři. „Na Londýn.“

Kapitola

2

Druhého dne dopoledne postávala Kit nerozhodně na rohu Eaton Square pod bleděmodrým anglickým nebem. Stromy v parku uprostřed náměstí se zelenaly a u kořenů jim kvetly pravé anglické narcisy. Vzduch naplňovala zvláštní vůně, kterou až dosud nepoznala: země se po mrazivé zimě probouzela k životu. Byla to vůně, z níž se člověku točila hlava. Povznášející – jako by promlouvala k něčemu v její krvi a volala: „Domov!“ Tohle myslela její matka, když s povzdechem říkávala: „Scházejí mi tu pořádná roční období.“ Velikonoce, které měly přijít už příští týden, dávaly prostě větší smysl, pokud se slavily z jara, když všechno ožívalo novým životem, a ne na podzim.

Dost takových myšlenek, přece tu nebude okounět celý den. Přímo před ní, na protější straně náměstí, stál dům jejího strýce. Impozantní čtyřpatrový georgiánský palác, dokonce i s podloubím kryjícím přední vchod. Nebylo třeba udělat nic víc než zazvonit u dveří a předat dopis tomu, kdo přijde otevřít. Nejspíš majordomovi.

Jenomže se k tomu nedokázala přinutit. Nemohla tam prostě přijít jako… jako nějaká služebná nebo chudá příbuzná, i když ve skutečnosti chudá příbuzná byla. Nehodlala čekat na prahu, než si lordstvo rozváží, jestli ji přijme.

Na obálce stála její adresa – když se s ní bude chtít vidět, může pro ni poslat.

Což byl vlastně vynikající nápad: na rohu hned naproti stál kamelot, několik kroků od domu jejího strýce. Přešla přes náměstí k němu.

„Chtěl by sis vydělat šilink?“

„Stačí říct jak, slečno!“ odpověděl, a dokonce se jí pokusil zasalutovat, i když s náručí plnou novin to šlo jen těžko. Vytáhla obálku a ukázala ke strýcovu domu.

„Jenom tam zajdeš, zaklepeš na dveře a předáš tenhle dopis. To je všechno. Potom se vrátíš sem a dostaneš šilink.“

„Jak říkáte, slečno!“ Natáhl ruku, aby si od ní převzal dopis, ale měl ji celou špinavou od tiskařské černě z novin.

„Ještě chviličku.“ Kit vytáhla kapesník a zkusila špínu otřít, ale byla zažraná až běda. Nakonec mu ruku raději kapesníkem ovázala, aby tak obálka zůstala čistá. Byl by to pořádný trapas, kdyby její dopis přišel pokrytý černými otisky prstů. „Můžeš vyrazit.“

Kamelot jí hodil noviny k nohám a rozběhl se pryč. Zaklepal na dveře a otevřeli mu. Z místa, kde stála, dovnitř vidět nebylo, ale ať už přišel otevřít kdokoli, převzal od chlapce dopis a dveře mu rázně zavřel před nosem. Unikl jí dlouhý povzdech. Hotovo: slib, který dala matce, splnila, a co bude dál, to závisí na jejím strýci.

Kamelot se poklusem vrátil a dostal svůj šilink. Nechala mu i kapesník, tak jako tak už za nic nestál.

„Dík, slečno! Snáz jsem šilink v životě nevydělal! A šnuptychl k tomu!“

Usmála se na něho. „Já děkuji tobě.“

V autobusu zpátky na Charlotte Street si uvědomila, že vlastně ani neví, co chce: dala by přednost tomu, aby ji strýc ignoroval, anebo by byla spíš ráda, kdyby se jí ozval a přivítal ji do rodiny?

Tak, jak se věci měly teď, byla svobodná, i když osamělá… ale na tom nezáleželo, tak moc zase ne.

Protože dnes večer bude zpátky na jevišti. Bude zpívat a tančit v novém londýnském muzikálu. Právě to jí dodalo odvahu dopis napsat. Jedna věc byla říct, jsem teď v Londýně a zkouším tu prorazit jako herečka – a něco úplně jiného hrdě prohlásit, mám jednu z hlavních rolí v novém Charlotově muzikálu.

Usmála se sama pro sebe a ignorovala muže přes uličku, který na ni nepřestával civět. Nevychovanec. Muži tu na ni vždycky tak nevychovaně civí. Proto v Londýně už od začátku jezdí raději taxíkem než autobusem. Ale odteď, odteď už na ni takoví jako on budou civět zespoda, z hlediště.

Tak to má ráda.

•

Poslíček s odpovědí dorazil nazítří pozdě odpoledne, zrovna když všechny obyvatelky Divadelního dívčího penzionu (jinak známého jako „U kočiček“) popíjely čaj před tím, než se rozešly každá do svého divadla.

„Tohle je pro tebe, Kit,“ řekla jí paní Frenchová, majitelka penzionu, když jí předávala obálku.

„Ó!“ zvedla svá dokonale zastřižená obočí Perry, její spolubydlící. „Že by billet-doux od nějakého obdivovatele?“

„Mít takového, co by se mnou korespondoval přes poslíčka, to bych se nezlobila,“ prohodila Brenda.

„Jenomže je to jen od mého agenta,“ mávla Kit rukou a zájem okamžitě opadl. Agenti pozornost nebudili, ledaže přicházeli s nabídkou práce.

„U kočiček“ pobývala pestrá dívčí společnost, ze které přecházel zrak. Měli tu holku z Indie, která o sobě tvrdila, že je princezna, a zaříkávala hada v Tivoli, asistentku kouzelníka s vlasy jako oheň a s širokým yorkshirským přízvukem, která sdílela pokoj i lože s plavovlasou hadí ženou, párek dvojčat, která spolu hrála na housle v orchestru Lyonské čajovny, a italskou sopranistku zkoušející operu. A pak ještě Val, s kaštanovými vlasy, modrýma očima a tělem jako vrbový proutek.

Známá žena-imitátorka, tvrdil o ní inzerát, který si zadávala v časopisu The Stage, ale Kit měla pocit, že ve skutečnosti není ani tak imitátorka jako… hlavně žena. Paní Frenchová ji prohlásila za čestné Divadelní děvče poté, co ji surově ztloukl jakýsi ničema z penzionu, kde bydlela dřív.

A samozřejmě Perry, Kitina spolubydlící s černými vlasy a rudými rty, která tančila ve sboru představení Teď začne legrace!

Všechny dívky držely při sobě a půjčovaly si punčochy, sponky do vlasů i šaty. Jedna druhou v pokojích navštěvovaly bez pozvání a bez ohledu na nějaké soukromí. Kit sice měla dvě sestry, ale takhle se k ní nikdy nechovaly. Úplně příjemně jí z toho nebylo, ale nedávala nic znát. Jestli se to od ní jako od Divadelního děvčete očekává, ráda se podvolí.

„Dost mě štve, že jsem víc nevyrostla v patře,“ poznamenala Sally sklesle. „S většími plícemi bych měla víc schůzek.“

Místnost se rozezvučela přisprostlými poznámkami.

Vlastně to byla velmi vulgární společnost. Ale taky velmi veselá. Kdyby se jen mohla přidat, smát se a vtipkovat... Ale Kit většinou seděla jako zařezaná a netušila, co má říct a jak to má říct. Občas holky užívaly slova, která v životě neslyšela.

Nahoře v pokoji Perry zvedla hlavu od umývadla, v němž si zrovna prala punčochy, a prohodila: „Připadáme ti tu všechny jako pěkná spodina, co?“

Nezdálo se, že by to říkala nějak pobouřeně, ale Kit cítila, jak ji zaplavuje vlna paniky. Jak má na takovou otázku odpovědět, aniž si Perry dočista odcizí? Dělala, co bylo v jejích silách, aby nijak nevyčnívala, strašně ráda by sem zapadla. Perry na ni mrkla a dala se do smíchu.

„Nemusíš se tvářit, jako když děcku ukradnou lízátko. To je v pohodě. My přece jsme spodina. Až na Val, možná.“

„Já prostě…“ Kit prsty svírala přehoz na posteli a snažila se najít správná slova. „Víš, kdybych měla vyslovit cokoli z toho, co vy říkáte jako nic, měla bych pocit, že si pak musím pusu vydrhnout mýdlem.“

„A jak se vychovaná slečinka jako ty vůbec dostala k divadlu? Vždyť je to skoro, jako by vítěz Derby tahal pekařskou káru!“ Perry hodila vyprané punčochy přes ručníky na držáku vedle umyvadla, zatímco Kit si lámala hlavu, jak jí to co nejlépe vysvětlit.

Jak vylíčit frustraci, skrývaný vztek, že je natrvalo odsouzena k životu v úzkém světě děkanství? Vášnivou touhu po něčem otevřenějším, divočejším… Tanec se stal prvním, co jí slibovalo víc než jen bezvýchodnou poslušnost a společenskou konformitu, a tak se ho držela ze všech sil, jako svého osobního záchranného lana.

„Nejdřív mě dali na balet, abych si spravila držení těla,“ řekla nakonec. „Do něho jsem se zamilovala. Naučily jsme se tam společenské –“

„Abys jako debutantka neděla ostudu?“ skočila jí Perry do řeči, laskavě, ale posměšně. Kit zrudla – kdyby se před Perry prořekla, že doopravdy byla debutantka, vtípky by nebraly konce.

„Kvůli různým společenským příležitostem. A zároveň jsme ve škole dělali amatérské divadlo, Shakespeara… to si asi dokážeš představit. A… to mě taky bavilo. Líbilo se mi stát se někým jiným, vzít na sebe cizí život. Můj vlastní byl tak strašně nudný.“

Nudný, omezený… otupující. Pod dvojím tlakem, nejen společenských konvencí, jimž se musela podřídit každá mladá žena z lepší rodiny, ale navíc ještě konvencí rodiny církevní, věčně vystavené pohledům ostatních, věčně dávané za vzor. Jak to nesnášela, sedět v kostele pokaždé v první řadě, kde na ni všichni viděli!

„Ale step? Nehodláš mi snad tvrdit, že jste se v té vaší nóbl škole učili step?“ Perry se bokem opřela o prádelník a vyčkávala na odpověď.

Kit usedla na čelo postele a rozesmála se. „Tak to leda přes mrtvoly učitelského sboru! Ale v Sydney máš divadla, která fungují poloprofesionálně – hrají v nich sice hlavně amatéři, ale vždycky si zaplatí pár opravdových herců, aby jim pomohli něco z těch představení udělat. Tam jsem potkala holku jménem Jane Burnsová.“

„Z Jane a Jonesy? Loni měli číslo v Palladiu!“

„Ano, to je ona. Přijela k nám do Sydney v jednadvacátém, ale teď už je v New Yorku, na Broadwayi. To ti je fakt milá holka. Začala mě učit, jenom tak, pro zábavu. Až později jsem si hodiny začala platit. A bylo vymalováno.“

„Ale vsadím se, že tvé rodiče moc nepotěšilo, že chceš být profesionálka.“

Kit vyskočila a oprášila si sukni. Tak to tedy ne, vzpomínky na ten příšerný týden teď rozhodně přivolávat nehodlala. „Ne, ale nakonec jim nezbylo než se s tím smířit. Jenom jsem si musela změnit jméno, aby rodina nepřišla do řečí.“

Perry se rozchechtala. „Takže jak se doopravdy jmenuješ?“

Kit se ušklíbla. „Doopravdy to chceš vědět? Katherine Agatha Scottová. Ale odjakživa mi všichni říkají Kit.“

„Agatha!“ Perry zavyla smíchy a Kit po ní hodila polštář. Obratně ho chytila a hodila jí ho zpátky.

„Ale počítám, že jsem asi poslední, kdo se může smát,“ přiznala Perry smířlivě. „Moje skutečné jméno je Persephone. Mamka dokonce ani netušila, co znamená – prostě se jí líbilo, jak zní.“

Kit se ze všech sil snažila zadržet smích. Žít se jménem Persephone, to musel být docela zlý sen. „A tvým rodičům nevadilo, že ses dala k divadlu?“

„Mamka byla rozhodně pro!“ Vrhla na Kit sympatizující pohled. „To tvým rodičům se asi moc nezamlouvalo, že chceš do Londýna, co?“

Kit si vzpomněla na tu hádku a mimoděk sebou trhla. Horší nezažila nikdy. „Bylo mi jednadvacet. Zastavit už mě nemohli.“

Když se ohlédla zpět, přišlo jí neuvěřitelné, jak statečná tehdy byla. Ale vlastně to ani nebyla statečnost, spíš jen zoufalství. Prostě musela pryč ze Sydney, kde ji znal každý, kdo něco znamenal – a většinou ji odsuzoval. Všechny své naděje vložila do Londýna: doufala, že tam si najde nějaké místo, kam zapadne.

A třeba nakonec najde, jednou. Usmála se na Perry.

„Taky je dost rozčilovalo, že sem jedu za vlastní – nejspíš si vůbec neuvědomili, kolik vydělávám.“

Perry se na ni zazubila. „Cha! Nechali si pod nosem vyrůst nezávislou ženskou!“

Vlastně šla ta konverzace docela dobře.

„No, tak na co ještě čekáš?“ řekla Perry a netrpělivě ukázala na dopis, který Kit pořád držela v ruce. „Otevři to!“

Kit na obálku z tlustého, smetanově zbarveného papíru použila pilníček na nehty a vytáhla jediný list.

Nahoře se skvěl erb jejího strýce.

„Nic to není,“ mávla rukou a strčila ho zpátky do obálky. „Jenom mi připomínají, kdy přesně máme zkoušky.“

„Páni, to mně zvláštní dopis, abych neprošvihla zkoušku, v životě neposlali.“ Perry se na ni pochybovačně zadívala. „Nechystáš se udělat žádnou pitomost, viď, že ne?“

Opravdu si myslela, že to je dopis od milence! Kit skoro zalapala po dechu, ale skryla to uchechtnutím. Nebylo by nakonec lepší říct pravdu? Radši ne, už tak si o ní holky myslely, že je příliš nóbl. Strýc s titulem earla, to by bylo leda trapné. „Můžeš mi věřit, Perry.“

Kit pobaveně sledovala, jak si její spolubydlící obezřetně zastřihuje ofinu a maluje si oči, pěkně výrazně. Podvazek si upevnila kousek pod koleno, aby stužku vystavila svůdně na odiv pod lemem saténových šatů, a místo klobouku si vzala jen čelenku.

„Ukrutně šik,“ pokývala hlavou, ale zároveň si dělala trochu starost, jestli na to Perry nejde příliš zhurta. Málokterou noc uléhala do postele dřív, než se nebe začalo jasnit.

Perry jí poslala vzdušný polibek a vyplula ze dveří, černý šál ledabyle přehozený přes ruku. Skoro určitě jí bude pěkná zima, letní noci ještě hned tak nepřijdou. Ale doprovod, který ji vyzvedne po představení, nejspíš stejně mávne na taxík. Když na to přijde, pokud by to neudělal, u Perry by skončil. Perry rozhodně nemarnila čas nějakým příštipkařením. Chtěla vždycky všechno nejlepší – a proč vlastně ne? S tím svým černým mikádem a tmavýma očima to byla opravdová krasavice, takže to nejlepší i pravidelně dostávala.

Když se za ní zavřely dveře, Kit se zhluboka nadechla – měla pocit, jako by to udělala vůbec poprvé od chvíle, kdy jí paní Frenchová podala obálku. Znovu vytáhla list papíru, který se v ní skrýval – byl tlustý a na omak jí připadal mírně drsný. Za takovou kvalitu si člověk asi připlatí... Dopis nebyl od jejího strýce, nýbrž od jeho ženy, její tety.

Má drahá Katherine,

prosím, omluv zpoždění, s nímž Ti odpovídám. V tomto čase pobýváme v Barrows, kam nám Tvůj dopis poslali. Udělalo nám velikou radost, že jsi v Londýně. Tvá matka nás informovala, že se chystáš domů, a tak jsme rádi, že jsi s námi navázala spojení.

Cecil a Daphne, Tvůj bratranec a sestřenice, pozvali na příští víkend k nám domů několik svých přátel na venkovskou party. Od Daphne jsem se dozvěděla, že máš v sobotu večer vystoupení, snad bys tedy mohla strávit neděli a pondělí s námi?

Tvůj strýc i já bychom byli potěšeni, kdybys za námi mohla přijet. Chápeme, že Ti může připadat poněkud zvláštní rozjet se za příbuznými, které jsi dosud nikdy neviděla, a snad bys tedy mohla pozvat nějakou kamarádku, aby Ti dělala společnost. Slyšeli jsme Tě v rozhlasu, s panem Gardinerem, a udělali jste na nás oba velký dojem – Daphne napadlo, zda by Tě třeba nechtěl doprovodit on.

Následovalo několik upřesňujících informací, jak se dostat na místo.

Buď tak laskava, má drahá, a napiš mi několik řádků na potvrzení svého příjezdu. Pošleme Ti na nádraží auto.

Nesmírně se těšíme na naše setkání.

S pozdravem

Tvá teta

Sylvia Dassingtonová

Venkovská party. U všech všudy, vždyť je to víc než rok, co byla naposledy na něčem takovém! Před očima jí vyvstala představa tenisových zápasů, bloumání po terase a snad i vyjížděk v sedle! Její pokoj najednou vypadal malý a ošuntělý.

Zeke. Bude ji ochoten doprovodit? Má ho o to požádat? Bylo by příjemné mít s sebou někoho, a vzít Perry, to přirozeně nepřipadalo v úvahu. Perry byla sice kráska, ovšem na to, že bude vědět, kterou vidličku u večeře kdy použít, se sázet nedalo – Zeke vypadal jako lepší volba.

Dobře, dnes se ho tedy zeptá a zítra tetě napíše, tak nebo tak. Naplnil ji hřejivý pocit a s ním i pořádná dávka obav. Ta zmínka o matce… rozhodně nebylo nijak těžké si představit, že by rodiče mohli požádat její neznámé anglické příbuzné o pomoc v kampani, jejímž cílem bylo dostat ji od divadla. Ale pokud ano, zakrátko zjistí, že nemají šanci, tak jako to už zjistili rodiče.

•

Před představením se pokaždé znovu rozcvičovali – pokud se člověk nechce zranit, je to prostě nezbytnost, jinak derniéry nikdo ve zdraví nedočká. Zeke ztichlé a opuštěné divadlo miloval.

Divadla pro něj byla jako staří dobří přátelé, tak či onak v nich pracoval už od svých čtrnácti let. Tohle divadlo bylo impozantnější než ta, která znal ve Vancouveru nebo ve Victorii, ale mělo správnou vůni. Nové dřevo a lak na kulisy, líčidla, která si herci v šatnách nahřívali pod žárovkami, dezinfekce ze záchodů a všeprostupující odér starého dřeva a provazů… bylo to dokonalé. Zeke sdílel šatnu s Percym Hopkinsem, který hrál hlavní „bavičskou“ mužskou roli. Byl to v jeho kariéře významný pokrok, mít šatnu s vlastní jmenovkou na dveřích, i když se o ni musel dělit s někým jiným.

Kdyby se herci nedokázali bleskově převlékat, divadelní provoz by se nejspíš zastavil – na to, aby ze sebe stáhl civilní šaty a oblékl si rozcvičovací úbor, Zekovi stačilo jen o málo víc než pár vteřin.

Zatímco se z boku blížil k jevišti, slyšel režiséra, jak se polohlasně o něčem dohaduje s osvětlovači.

Kit stála vzadu na jevišti, za Marguerite Ritchardsovou, hlavní hvězdou představení a oslnivou kráskou, které bylo všude plno. Hned vedle ní postávala Susan, která spolu s Percym zajišťovala komickou linii příběhu.

Basil s Marguerite měli na starost drama, Percy se Susan je doplňovali komedií a Zeke s Kit byli mladý zamilovaný pár. Sice dost běžné uspořádání, ale všichni s ním byli spokojení. Pro Zeka s Kit to znamenalo, že na ně připadlo pár chytlavých melodií, tři velké tance, včetně jednoho se sborem, a dost replik na to, aby mohli předvést, že mají na víc.

Starší herci to s rozcvičováním nepřeháněli, koneckonců zase tak moc už netančili. Když odešli z jeviště, nastoupil sbor, samé trikoty a zkoušecí sukně.

„Zeku?“ Kit ve stepovacích šortkách přistoupila blíž. Zvuk jejích kroků se rozcházel s rytmem hudby, což u ní působilo trochu nezvykle. „Dostala jsem pozvání na venkovskou party a strýc mi vzkázal, že bych si s sebou mohla přivést i nějakého kamaráda. Nechtěl bys mě třeba doprovodit?“

Zeke se zatím dal do protahování a Kit se připojila. Předklonila se a blonďaté kudrliny se jí převalily přes hlavu.

„Na venkovskou party?“ Co to sakra je, venkovská party? To jako, že si člověk na pár dní vyrazí na něčí honosné venkovské sídlo, jak se o tom píše v časopisech? Příležitost užít si život smetánky, někde daleko od města?

„Dva příjemné dny v Suffolku. Mám tam strýce, tetu, bratrance a sestřenici, ale ještě nikdy jsem se s nimi neviděla. Prosím, pojeď se mnou! Mám z toho setkání trochu vítr a nechci na to být sama.“ Znělo to dost příšerně – rodinný život, v tom se rozhodně nevyžíval. Na druhou stranu, asi by bylo na místě podpořit Kit: během zkoušek se skamarádili a ona se teď opravdu tvářila dost nervózně.

„No, tak asi ano.“

„Díky! Aspoň oba uvidíme na vlastní oči, jak vypadá opravdový anglický život.“

Zeke se zašklebil a pustil se do jednoduché stepovací sekvence, kterou každého večera začínali, aby se rozehřáli. Kit se bez zaváhání přidala. „I když, počítám, že ‚opravdový‘ nejspíš nebude to pravé slovo, když je řeč o venkovské party.“

„Ty jsi dobrá!“ Nabrali tempo a sbor je následoval.

O deset minut později inspicient zakřičel: „Za dvacet minut začínáme, první obraz za dvacet minut!“ Všichni se hned rozprchli do šaten.

Zeke měl pořádnou kliku, že k němu dali zrovna Kit. Doprovodit ji na tu venkovskou party, ať už to znamenalo cokoli, to byla malá cena za upevnění jejich přátelství. To se ví, Kit byla profesionálka, ale zároveň i fajn holka. A nádherná, což na jevišti pomáhalo. Docela jistě se našlo pár chlapů, kteří přišli podruhé i potřetí, jen aby se na ni mohli vynadívat.

Ale nemohl si dovolit, myslet na ni takhle. Žádné vztahy. Žádné závazky. Žádný risk, že by mohl vykročit ve stopách svého otce.

Kapitola

3

„Novello má pozvanou společnost a Noël vzkazuje, že bychom se taky mohli zastavit,“ prohodil Zeke opřený o zárubeň dveří Kitiny šatny. Kit to přišlo jako lákavá nabídka, ačkoli zároveň pocítila i trochu nervozity. Večírek byl přesně tím, co teď potřebovala, po premiérovém stresu a vypětí následujících tří repríz – na programu byla i dvě matiné, takže jen v týdnu po premiéře je čekalo celkem osm představení.

Ale na londýnském divadelním večírku ještě nikdy nebyla. Když na to přijde, vlastně nikdy nebyla na žádném večírku úplně sama: dokonce i na divadelních večírcích v Sydney ji vždycky dělala garde buď matka, anebo vdaná sestra. Nejdřív to bylo dost trapné, ale časem si na to ostatní divadelníci zvykli, a navíc se pokaždé brzy vytratily, aby nekazily zábavu.

Na lodi, která ji vezla do Evropy, se sice společenské večeře a taneční zábavy konaly, ale díky stykům své rodiny měla místo u kapitánova stolu a byla pod stálým dohledem.

Uvědomila si, že teď nad sebou konečně nemá nikoho, komu by se musela zodpovídat. Paní Frenchové na tom, kdy se její děvčata vracejí domů, nezáleželo – koneckonců, tolik jich pracovalo pozdě do noci, že by je stejně neuhlídala. A Perry, té to bylo úplně ukradené.

Mohla si jít na večírek a zůstat tam až do rána, když bude chtít. A dát si i drink, když jí už bylo jednadvacet. Z takových představ se jí skoro točila hlava. Zeke ve svém smokingu vypadal moc hezky, ten si večírek zaslouží taky!

„Zní to nádherně,“ řekla nahlas. Předpokládala, že Zekův „Noël“ bude Noël Coward, herec, dramatik a autor populárních písní. Jeho rodiče vedli penzion na Ebury Street, kde se ubytoval i Zeke. Coward už začínal mít v divadelním světě jméno, bylo to od něho hezké, že Zeka pozval. A od Zeka, že pozval ji.

Ani si nebyla jistá, jestli se tak těší, anebo s ní spíš cloumá nervozita. Zapadne mezi ty sofistikované veterány večírků, anebo jim bude připadat jako koloniál? Byla by si přála mít v tomhle oboru větší praxi.

Sobotní večer, to byl pro tyhle lidi přirozeně čas večírkům zasvěcený, protože v neděli ani v pondělí se v divadlech nehrálo. A k Ivoru Novellovi, slavné filmové hvězdě a skladateli, ostatní pořadatelé divadelních večírků vzhlíželi jako k nedostižnému vzoru.

Pro začátek, Novello bydlel v nejvyšším patře divadla Strand, v prostorách, o nichž se v příslušných kruzích mluvilo prostě jako o „Bytě“. Než se tam člověk dostal, musel vydržet jízdu v rozskřípaném starém výtahu, jehož mrňavá kabina co chvíli do něčeho narážela, třásla se a pohupovala.

„Tohle je úplná masáž!“ prohlásila Gertie Lawrenceová, hvězda dalšího z Charlotových představení, když je výtah konečně vyklopil do Novellovy předsíně, takže mohli hromadně vyrazit k baru rozloženému po stole u zdi.

„U mě máš masáž, kdykoli se ti zachce, Gertie!“ zaječel nějaký vtipálek a Gertie se na něho zazubila.

„Co kdybys mi napřed donesl koktejl, drahoušku? Až to tady skončím, vrátím se domů k manželovi a k děcku, tak si snad trochu zábavy zasloužím!“

Složili si kabáty na pohovku a vmísili se do společnosti.

Když byla Kit v Sydney náctiletá rebelka a snila o nepravděpodobné kariéře u divadla, přesně tohle bylo druhou polovinou jejího snu. První už se uskutečnila téhož večera: odehrála představení v opravdovém londýnském divadle, s herci a herečkami, jejichž jména každý znal, a anglické obecenstvo ji odměnilo bouřlivým potleskem. Nikdy tak docela nevěřila, že by se jí sem opravdu podařilo dostat, ale stalo se. Když si to uvědomila, ucítila někde uvnitř hřejivější teplo, než jaké slibovala sklenice vína, kterou se pro ni Zekovi nějak podařilo vybojovat v davu obléhajícím bar. Sám, jak si všimla, usrkával všehovšudy pomerančový džus. Anebo že by to byl nějaký koktejl? Neměla o těchhle věcech ani potuchy, všechno pro ni bylo nové.

Ale byla tu, uprostřed druhé poloviny svého snu, která se rozvinula během dlouhých a pochmurných otcových kázání (trval na tom, že celá jeho rodina musí každou neděli absolvovat všechny bohoslužby, přičemž kázání bylo na všech stejné). Svěrací kazajky nudy se zbavovala tím, že si představovala zábavu – smích a zpěv a tanec s přáteli. Teď měla tohle všechno před sebou, všichni oblečení podle nejnovější módy a Noël Coward u piana, právě uprostřed jedné ze svých nestydatých písniček, při nichž by se červenali i námořníci.

Přála si být trochu víc součástí toho všeho. Přemohl ji pocit, že stojí na okraji a jenom se dívá. Všichni ti lidé vypadali tak uvolněně a samozřejmě… kdyby to tak dokázala i ona!

Ivor Novello (musela si dávat pozor, aby ho oslovovala „Davide“, což bylo jeho pravé jméno) přišel za nimi, Zekovi potřásl rukou a Kit políbil na tvář.

„Díky za pozvání, Davide!“ řekl Zeke.

„Je to báječné, vidět vás oba tady,“ usmál se na ně vlídně. „Moc se mi líbilo, jak jste to onehdy rozbalili v BBC.“ To od něj bylo laskavé – od jejich pořadu uplynul sice jen týden, ale zdálo se to být už hrozně dávno. A vedle Novella stál Bobbie Andrews, skoro stejný elegán jako on. A to už něco znamenalo, protože když Ivor na plátně nastavil svůj profil, návštěvníci kin doslova omdlévali, byli na to svědci. Úplný Adonis, idol všech matiné. Kdyby to fanoušci jen tušili… David s Bobbiem byli jako pár prostě úchvatní.

A to byla další věc, o které snila, když před sebou postrkovala vozík s občerstvením na schůzích Ženského institutu nebo leštila mosazné vázy pod bdělým a přísným dohledem některé z příslušnic Oltářní společnosti. Toužila po světě, kde lidé smějí být sami sebou, byť třeba jen za zavřenými dveřmi, mezi přáteli. Ale pokud by tu byla opravdu sama sebou, měli by ji rádi? Anebo by na ně byla příliš spořádaná a nudná? Nejspíš byla široko daleko jediná panna.

„Hej, Zeku, zazpívej nám něco!“ zavolal Noël Coward z opačné strany místnosti. Dav je pohltil a dostrkal ke klavíru. Měla co dělat, aby se Zekovi nerozchechtala do tváře, když se spolu pustili do Cowardovy přisprostlé verze „Mávl na ni pavím pérem“. Pokud vystupovala, mohla být, kým chtěla. Dnes to hodlala rozbalit a Zeke s ní.

Posluchači se mohli potrhat smíchy, dokonce i Coward u klavíru dělal grimasy, David s Bobbiem tančili a Gertie Lawrenceová se musela opírat o tmavovlasou, démonicky svůdnou dívku, zatímco se smála tak, až jí tekly slzy. Kit se spokojeně zubila. Aspoň když zpívá, mají ji rádi. Pro začátek to musí stačit.

Skončili trylkem a úklonou. Štafetu pak převzala Gertie, usedla se sukní vykasanou až nad kolena k malému křídlu a zazpívala „Až dostaneš, co chceš“.

Zatímco poslouchali, Zeke ji vzal lehce kolem ramen a ona se k němu přitiskla. Shlédl na ni ze své výše, oči přivřené smíchem. Opravdu byl po čertech přitažlivý.

Píseň vyprávěla o dívce, která svého chlapce obviní, že ji nechce, když ji teď konečně dostal.

To by se mohlo stát tak snadno… dobrý důvod, proč to se Zekem raději nepřehánět – zvlášť dokud spolu budou pracovat.

Někdy po půlnoci klábosila Kit na velké červené pohovce s tou černovlasou kráskou. Vyklubala se z ní Američanka jménem Tallulah Bankheadová a za nějaký čas měla premiéru nové hry ve Wyndhamově divadle. Dovedla být odpudivá i přitažlivá zároveň a Kit si vedle ní připadala jako dokonalá sestřenka z Balíkova. Zeke si přisedl a poznamenal: „Možná bychom se pomalu mohli zvedat k odchodu.“

Kit na něho vrhla tázavý pohled a Zeke ukázal bradou směrem ke dveřím dál do bytu. Jejich hostitelé byli v hlavním pokoji, rozesmátí a roztančení, ale ve vzduchu se dal rozeznat charakteristický pach marihuany přicházející z venkovní terasy. Udělala grimasu. Tohle byla část divadelního světa, kam rozhodně nepatřila.

O marihuanu nebo kokain neměla ani ten nejmenší zájem: zvlášť ze zápachu marihuany se jí dělalo špatně, a navíc si tím člověk ničil pleť. Tohle se alespoň chystala říct, kdyby se jí někdo zeptal. Byla z toho trochu nervózní, z té představy, že by si o ní ostatní mohli myslet, že je… v Sydney se tomu říkalo „sušenka“. Morous. Byla v tomhle světě pořád hrozně nová a její postavení se zdálo být nebezpečně vratké.

A zároveň v ní bylo i cosi, co se bouřilo proti tomu, aby ji nutili chovat se jako ostatní. Proč by měla?

Tallulah se zasmála a sklouzla rukou po Zekově paži. „Drahoušku, ty jsi přece takový puritán… to já si na silné, zdravé muže docela potrpím.“

„To je dobré vědět,“ usmál se Zeke a jemně se její ruky zbavil.

Zaklonila hlavu a znovu se rozesmála; Kit si uvědomovala přítomnost zvláštního typu magnetismu. Tahle holka se rozhodně neztratí. Má „hvězdný potenciál“, o kterém Američané pořád mluví, a už v New Yorku sklízela úspěchy. Zbývala jen otázka, jestli je schopna hrát na takové úrovni, jakou očekává britské obecenstvo. Ale Du Maurierová ji už srovná, o tom Kit nepochybovala.

„Tak oddaný, drahoušku!“ obrátila se znovu ke Kit. „Je to úplná výhra v loterii. Asi se tedy musím spokojit s hrstičkou Mary Jane.“ Vstala, vydala se k terase a po cestě mávala svou štíhlou rukou na ostatní.

Zajímá se o ni Zeke? Mrkla nahoru a zjistila, že se tváří pobaveně.

„Přijmout takové pozvání, to si žádá odvážného muže,“ pokýval hlavou.

„A takových už se našly stovky,“ ozval se Noëlův hlas. „To mi můžete věřit, mí drazí, tahle holka mění chlapy jako holič horké ručníky. A ženské jakbysmet!“

Zamířil na pohovku, na místo, z něhož se Tallulah před okamžikem zvedla, a usadil se tam, neomaleně zpříma a se zkříženýma nohama. „Noëli!“ vyplísnila ho Kit naoko.

„Však vám neříkám nic, co by o sobě neřekla sama. Klidně se jí můžete zeptat.“ Zamrkal na ně.

Musela se rozesmát, ale zakrátko poté se rozloučili a vydali se tím rozhrkaným starým výtahem dolů. Tenhle Zeke, to je opravdu hodný kluk, říkala si Kit – takových, co by odmítli Tallulah Bankheadovou, asi nebude mnoho. Taky ho ještě nikdy neviděla opilého. Vlastně ho nikdy neviděla ani trochu líznutého.

„Ty toho moc nevypiješ, co?“

Zdi šachty kolem nich trhavě mizely vzhůru, zatímco skřípavý výtah namáhavě klesal do přízemí. Zeke chvíli neodpovídal.

„Sem tam pivo,“ pokrčil rameny nakonec.

Nerada se vyptávala, a tak neřekla nic a jen mu o něco víc stiskla paži. Možná to od ní bylo správné, protože Zeke si povzdechl.

„Můj otec…“

Víc říkat nemusel, za těmi dvěma slovy se skrývala celá dlouhá rodinná historie. A ani si ji nemusela představovat – viděla ji na vlastní oči až příliš často, mezi přistěhovalci, kterým pomáhala s matkou a dalšími členkami Dámské podpůrné společnosti.

„Chápu.“

Odkašlal si a řekl: „Však ty si taky držíš odstup. Gin se sodou jsem u tebe neviděl.“

„Piju šampaňské. U večeře víno, ale tvrdého nic. S ginem se holka snadno může ocitnout v situacích, o jaké nestojí.“

Přikývl, a jakmile výtah dosedl do přízemí, odsunul mosaznou mříž kabiny a otevřel i dřevěné posuvné dveře za ní. Vynořili se na Catherine Street, až na pár opozdilců liduprázdné. Jediný rozesmátý pár snažící se najít taxík, ale po žádném nebylo ani stopy.

•

Ke Kočičkám to nebylo daleko, a tak se vydali po Bloomsbury Street. Byla sice anglická jarní noc, ale Kit připomínala spíš zimu v Sydney. V nízkých mračnech se odrážela pouliční světla, takže okolní tma jako by lehce zářila.

Když dorazili ke Kočičkám, Zeke viditelně zaváhal. V chladném březnovém větru mu zruměněly tváře a ani ve zlatém světle linoucím se z okna salónku v přízemí mu nebylo vidět do očí. Najednou vypadal jako nějaký idol návštěvnic matiné. Skoro cizinec.

Tohle byl přesně okamžik, kdy na jevišti chlapec dívku musí políbit. Kit se cítila, jako by jí nervy měly provrtat žaludek.

„Kit…“

Zvedla k němu pohled, nejistá, jak zareaguje, jestli to zkusí.

„Budeme teď pracovat nějaký čas společně, docela blízko. Novináři z nás zkusí udělat romantický příběh.“

„Ach, Bože, to určitě ano! Vždycky to zkoušejí...“

„Tohle je moje první opravdu velká šance. Nemůžu si dovolit, aby mě rozhodilo něco takového.“ Vážil slova, jako kdyby se ze všeho nejvíc bál, že se jí dotkne.

Kit pocítila obrovskou vlnu úlevy. „Ach, jsem moc ráda, že to říkáš! Cítím to úplně stejně. Tohle je moje příležitost a chci se soustředit jenom na ni, ze všech sil.“

„Takže budeme jako bratr a sestra?“ navrhl.

„Jasně, jako Astairovi!“ Zazubila se a podala mu ruku.

„Můžeš být klidně Fred, já budu Adele,“ řekl a přivřel oči s dlouhými řasami, zatímco si na potvrzení své dohody třásli rukama.

Kit lehce vyběhla po schodišti ke vchodu s pocitem, jako by ji rozhovor, který právě absolvovala, od něčeho osvobodil – snad jen od očekávání druhých. Než prošla dveřmi, ještě na Zeka naposledy krátce mrkla přes rameno. Stál tam a díval se za ní, jako by byl pohled na Kit vcházející do domu pro něho něčím výjimečný.

„Mám kliku, že tě mám,“ řekla, neschopná zadržet tu upřímnost, a pak za sebou rychle zavřela. Co to do ní dnes v noci vjelo?

Ale ano, má kliku, že za ní Zeke stojí a podporuje ji, jako starší bratr. Je to gentleman od přírody, občas se takoví rodí, i když v obvyklém, třídním smyslu to žádný gentleman není. Pro Kit bylo úžasné, že nepije, ale zároveň se cítila i trochu provinile, že to tak bere. Chudák kluk, jeho otec musel být příšerný.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Skandál v rytmu charlestonu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.