František Šusta

Lidsko-psí
konverzace

Jak si vytvořit komunikační signály pro snazší život

Praha, 2021

Praktické návody v této knize slouží pro čtenářovu inspiraci a pro správnou funkčnost musejí být aplikovány s maximálním citem a s respektem k individuálním potřebám a odlišnostem každého zvířete. Autor a nakladatel nenesou odpovědnost v případě náhodných nebo následných škod vzniklých na základě opatření, provádění nebo používání pokynů a doporučení obsažených v této knize nebo v souvislosti s nimi.

Copyright © RNDr. František Šusta, 2021

Illustrations © RNDr. František Šusta, 2021

Photos © František Šusta mladší, Zdeněk Blata, Jitka Metličková a archiv autora, 2021

© Nakladatelství PLOT, 2021

ISBN 978-80-7428-409-0 tisk

ISBN 978-80-7428-416-8 (EPUB)

ISBN 978-80-7428-417-5 (MOBI)

Poděkování

Knížka, kterou dostáváte do ruky, je v mnoha směrech jiná než ty předchozí. Je sice o tréninku, ale stejnou měrou (a snad i víc) je o normálním životě. O obyčejných každodenních radostech i strastech, kterými s námi jde i náš pes. A proto tím, kdo se o tuhle knížku zasloužil nejvíce, i když to sama neví, je moje žena Karina. Děkuji ti za to, že mě držíš na zemi, připomínáš mi krásy normálního světa a vracíš mě z mého „tréninkového obláčku na nebesích“ mezi normální „praktické smrtelníky“. Moc to potřebuju. Děkuji i všem našim dětem za to, že vím, co je to život se psem v pořádně velké rodině, a znám snad všechny verze toho, co se může v takové partičce stát.

Děkuji všem těm, kdo mi pomohli konzultacemi nad obsahem knihy: Katce Lerlové, Matějovi Bartákovi, Lence Blachové, Kubovi Beranovi, Tereze Nekovářové, Nicki Boydové ze Zoo San Diego, Prof. Susan G. Friedmanové a Gabby Harrisové. Za inspiraci k tabulce slovních podnětů děkuji Viki Obetkové. Mé velké díky patří každému, kdo pro tuhle knížku poskytnul svůj příběh z praxe – Blance, Janě, Elišce, Tomášovi, Lucce, Evě a Patrikovi. Jsem moc rád, že existujete a že se díky vašim zprávám učím možná víc já od vás než vy ode mne.

Za inspiraci ke cvičením s lidskou myslí děkuji své kolegyni Petře Jaškówové a svým lektorům NLP Johannesu Bhagatu Zeilhoferovi a Jitce Sanandě Naušové. Díky vám vidím a cítím věci ve větších souvislostech, než mi velí popisná věda. A je to přesně to, co mi chybělo k pochopení něčeho, jako je vztah člověk–pes.

Děkuji všem lidským i psím klientům mých praktických lekcí, konzultací a táborů, kteří mě spolu se svými psy učí dnes a denně, co je to psí život, co je to život se psem a že na světě neexistují dva stejní psi ani lidé. A na závěr samozřejmě musím poděkovat svým fenkám Rozárce a Verunce, které tuhle knihu vlastně napsaly se mnou vším tím, co jsme spolu za ty roky zažili. Tahle knížka je hlavně o vás.

Obsah

Jak chápat tuto knihu

Úvod

KAPITOLA 1

Nejprve si vyjasněme

Výuka/výchova

Nejde o to, jak to zní, ale co to znamená

Kouzlo zvané ZOBECNĚNÍ

Bez vztahu to nefunguje

KAPITOLA 2

Jak spolu budeme mluvit

Tón hlasu – Jak se cítím a o čem mluvím

Praktické cvičení – Poznej svůj hlas

Něco málo o slibech

Praktické cvičení – Přeladění tónu a „kotva“

Zhiva a Blanka

Jak zvířata rozlišují slova?

Praktické cvičení – Čemu váš pes rozumí?

Tabulka slov pro život

KAPITOLA 3

Jméno psa aneb Mluvím s tebou, chci, abys mě vnímal

Praktické cvičení – Jak vybudovat funkční jméno?

Zrychlujeme reakci aneb Kouzlo krátké šance

Praktické cvičení – Zrychlení reakce na jméno

Mluvím s ním, nebo se svou představou o něm?

Praktické cvičení – Jméno jako nálepka

Praktické cvičení – Co od něho chci?

KAPITOLA 4

Začínáme konverzovat

Základní dialog pro výuku

Praktické cvičení – Základní dialog

Význam „nulové“ pozice ve výchově aneb „Pěkně prosím“

Konec lekce (end of session cue) – „Nemá cenu, abys nabízel další chování“ nebo ve výchově „Já ti teď nemám co dát“

Praktické cvičení – Signál o konci lekce (a možná i o začátku)

O kouzelném chrastítku

Praktické cvičení – Seznámení s cizím člověkem na povel

Arya, Jana a kouzelné chrastítko

Malá rekapitulace

KAPITOLA 5

Signály o nesouhlasu

Zákazový signál (delta cue čili obyčejné „Fuj“) – „Máš poslední šanci“ nebo také „Tady jsem JÁ, tady je to MOJE“

Praktické cvičení – Ujasněte si delta signál

Signál o marnosti (no reward marker) – „Tímhle chováním se k odměně nedostaneš“ nebo ve výchově „Děkuju, ale tohle nepotřebuju“

Praktické cvičení – Jak naučit zprávu o chybě a marnosti

Yasmín a Eliška

Velké „default behavior“ – Pes říká „Je to na mě složité, potřebuji chvíli pauzu“ nebo ve výchově „Potřebuji pauzu, jinak za sebe neručím“

Praktické cvičení – Jak naučit psa říci si „v klidu o klid“

Malá rekapitulace

KAPITOLA 6

Vodítko tu není pro boj, ale pro komunikaci

První krůčky „bez partnera“

Praktické cvičení – Kouzla s vodítkem

Další krůčky „s partnerem“

Praktické cvičení – Kouzla s vodítkem

Tanec v narvaném sále ve dvě ráno

Praktické cvičení – Obcházecí obloučky

Qwenn a Tomáš

KAPITOLA 7

Malé zprávy s velkým významem

Keep going signal (dále KGS) – „Jsi na správné cestě“ nebo ve výchově „Potřebuju, abys vydržel“

Praktické cvičení – Ještě chvilku vydrž

Confirmative bridge (dále CB) – „Dílčí úkol jsi zvládl, ještě bude další“ nebo ve výchově „Jsem s tvým výkonem spokojený, dál už nepotřebuju“

Praktické cvičení – Záloha na odměnu

Joey a Lucka

Bridge pro jackpot (dále JB) – „Zasloužil sis obrovskou odměnu“ nebo ve výchově „Udělal jsi mi obrovskou radost“

Praktické cvičení – Za co jsou prémie

Co váš pes vlastně preferuje?

Praktické cvičení – Co je pro něj TOP?

KAPITOLA 8

Pojistky bezpečnosti

Přivolání z krize (Emergency recall, dále jako ER) aneb „Je tu něco super!“

Praktické cvičení – „Ježíškův zvoneček“

Evina štěňata

Automatické zastavení aneb Povolení svalů na slovní „zaklínadlo“

Praktické cvičení – Kouzelné slovíčko k zastavení světa

Jerry a Jana

KAPITOLA 9

Slovník máme – a co teď s ním?

Tvoříme věty

Co když vám slova chybějí?

Archie a Patrik

Závěr

O autorovi

PŘEDMLUVA

Jak chápat tuto knihu

Na počátku téhle knížky byla moje potřeba napsat krátký a jednoduchý přehled toho, co se mi na praktických lekcích se psy opakovalo stále dokola. Těch několik cvičení, kterými si tak často v různých obměnách s klienty procházíme, aby jejich pes pochopil některý ze základních signálů pro úspěšnou lidsko-psí komunikaci. A tak jsem začal psát tu „krátkou a jasnou“ knížku s univerzálními návody pro všechny… a během psaní jsem pochopil, že taková knížka nikdy nemůže vzniknout. Lidé a psi jsou totiž živé bytosti a základní vlastností živých bytostí je variabilita. Každý pes je jiný a každý člověk je jiný. A pokud spolu mají komunikovat, nemůže to být jazyk někoho třetího, ale jejich vlastní. A ten si spolu napíšou nejlépe sami. To, co jim mohu nabídnout já, je inspirace. Můžu jim ukázat, kolik různých signálů a komunikačních prvků obsahuje ten krásný obor zvaný pozitivní trénink zvířat a jaký je jejich význam. Mohu vést majitele psa k zamyšlení, jak moc se právě jeho pes liší od lachtana a jak bude tím pádem třeba tu vědecky podloženou metodiku pro lachtany upravit, aby jí právě tenhle pes rozuměl a přijal ji. Můžu ukázat, jak taková komunikace funguje mezi mnou a mými psy a jak v jiné podobě funguje mezi ostatními. Ale nemohu nikomu říkat „tohle udělej, to vždycky zabere“. Nebyla by to pravda.

Tuhle knížku tedy chápejte jako inspiraci, kterou můžete podle libosti rozvíjet. A také jako příběh mojí vlastní cesty, kdy jsem si během psaní dělal pořádek ve své komunikaci s mojí fenkou Verunkou. Několikrát jsem zjistil, kde sám dělám chybu a proč je Verunka z některých slov zmatená. Signál jsem pak opravil a přecvičil. Díky tabulce slovních podnětů jsem si ujasnil, kolik zpráv doopravdy používám a kolik by jich bylo ještě možných. Během psaní jsem tvořil další návody pro cvičení, která vám umožní lépe poznat svět vašeho psa a dokonce i vaše vlastní přesvědčení, zvyky a touhy. A protože mi tyto návody pomáhala ověřovat řada lidsko-psích dvojic, zjistil jsem, jak rozdílný svět prožívá každý ze psů i lidí.

Určitě tuto knihu nechápejte jako seznam všeho, co by měl váš pes umět. Nenajdete tu cviky základní poslušnosti ani triky z nejrůznějších psích sportů. Počítám totiž s tím, že takové běžně učené cviky se naučíte podle svých preferencí sami nebo s pomocí svých psích trenérů. V této knize se soustředím na nácvik těch signálů a prvků komunikace, které se tak často neučí, a které právě proto často chybějí v komunikaci lidí a jejich psů. Nemají popírat základní výcvik, ale doplňovat ho pro váš spokojený společný život.

Přeji vám proto, ať si s touhle knížkou ještě lépe porozumíte se svým psem. Ať společně objevíte to, co jste jeden o druhém nevěděli, a hlavně ať vás to baví. Vždyť právě proto si psa obvykle pořizujeme.

Úvod

Zkuste si představit, že DO VAŠEHO DOMOVA PŘIBYL MIMOZEMŠŤAN. Ano, já vím, že tohle klišé už bylo ve spoustě filmů. Jenže tenhle „emzák“ k vám nepřišel poznat, co je to láska, ani ho nebudete vracet domů na rodnou planetu. V lásce, alespoň k člověku, je přirozeným přeborníkem a jeho domov bude odteď u vás. Příštích mnoho let budete žít společně. Uvidíte ho vyrůstat, dospívat, budete řešit jeho neplechy i zdravotní příhody a on bude na oplátku v rámci svých možností pracovat pro vás. A za mnoho let přijde i doba, kdy vás možná přestane slyšet, začne hůř vidět a jeho schopnosti a vnímání světa se změní. Na konci všech těch společných let z vašeho života zase odejde a s ním celá jedna etapa vašeho života, jejíž byl součástí. Teď jste ale na začátku příběhu a hledáte řeč, kterou byste se s touhle bytostí z cizí planety domluvili. Jak mu vůbec povědět „Tohle je dobře, tohle špatně, tohle je moje, tohle tvoje“? A která jsou vlastně ta potřebná slova, z nichž si sestavíme celou společnou řeč pro příští roky? A jak je vysvětlit bez slovníku?

Jako námět na film to zní zajímavě. Možná skoro jako úkol pro superagenta a supervědce v napínavém thrilleru. Ale přitom skoro stejný úkol musí řešit každý, kdo si domů přinese štěně. A většina z nás ten úkol nějak zvládne. Tedy, nezvládneme ho sami. Spolu s námi ho zvládne i pes! Protože o to, aby mezi námi existovala a fungovala společná řeč, nemáme zájem jen my, ale také on. I on se ocitl „na cizí planetě“ a potřebuje se sžít s jazykem a zvyky místního lidu. A tak pozoruje, zkouší, odposlouchává, orientuje se a nakonec si to vše nějak přeloží do svého chápání. Psi jsou v tomhle směru výjimečné zvířecí bytosti s obdivuhodnými schopnostmi a snahou.

Kdy ale může nastat problém? Pokud si pes a jeho člověk společnou řeč vysvětlují každý po svém. Například pokud povel „ke mně“ vyřčený člověkem znamená pro psa „Hele, někde běží srna“. Když majitelova zpráva „Uklidni se, všechno je v pořádku“ zní psovi jako „Pomoc, oba tu zemřeme, pokud něco neuděláš“. Nebo když majitelovo „FUJ“ znamená pro psa v lepším případě „Rychle si to dožer, než k tobě doběhnu“, v horším případě „Právě se tě snažím zabít“.

Na svých praktických lekcích vídám taková nedorozumění skoro neustále. Slovo, které má v češtině jasný význam, může mít ve psím překladu význam zcela opačný. To podle toho, s jakým příběhem ho majitel psovi spojil. To ale nemusí být jediným problémem společné řeči. Často nám totiž „chybějí slova“. Mnoho lidí nemá vůbec ve společné řeči výrazy pro to, aby dokázali psa uklidnit. Říci mu sami o sobě, co vidí a jaký k tomu mají vztah. Z některých situací běžného života psovi vůbec nedáváme východisko a možnost bezpečného vyřešení problému, protože náš lidský svět psí problém buď nevidí, nebo ho chápe svou lidskou optikou.

A právě toho si v posledních dvou letech všímám víc a víc na praktických lekcích. Vídám také, že naučení jednoho či více slov ve společné řeči dokáže naráz vyřešit několik zdánlivě nesouvisejících problémů. Že pár signálů od člověka psovi a od psa člověku může najednou vyplnit pomyslnou mezeru v komunikaci a od té chvíle je všechno oběma stranám jasnější.

Proto jsem se rozhodl napsat tuhle krátkou knížku. Prosím, nechápejte ji jako něco, co musíte zkopírovat. Je to můj návrh, který vychází nejen ze zkušeností z praktických lekcí se psy a jejich majiteli, ale také z mých vlastních potřeb a požadavků na společný život se psem. Je možné, že vaše potřeby a představa o životě se psem jsou jiné. Nic vám proto nebrání přidat do mnou navrhované společné řeči pár slov nebo naopak některá slova nepoužívat. Pamatujte, že touhle společnou řečí říkáte psovi nejen informace o něm a jeho chování, ale i o sobě. O své náladě, svých potřebách, svých zájmech i obavách. Buďte proto upřímní ke psovi i k sobě. Nemá smysl tvrdit psovi o sobě něco, co není pravda. A ze stejného důvodu nemůžete kohokoliv včetně mě kopírovat. Inspirujte se, ale zůstaňte sami sebou. Takové vás totiž váš pes potřebuje!

KAPITOLA 1

Nejprve si vyjasněme

Výuka/výchova

Jednu ze svých předchozích knih (Neznám druhé takové zvíře, jako je pes, Plot, 2017) zakončuji kapitolou na téma „VÝUKA není to samé, co VÝCHOVA“. A protože i kniha, kterou právě držíte v ruce, mluví o obou z nich, vyjasněme si oba pojmy už od začátku. Mluvím-li o VÝUCE, pak tím myslím v podstatě proces tréninku. Ty chvíle, kdy psa budete učit nové chování a nové podněty, na které bude reagovat. Jsou to chvíle, kdy zvířeti sdělujeme, které jeho chování povede k odměně, a krok po krůčku co nejsnadnější a nejpochopitelnější cestou se jej snažíme dovést k cíli. A protože jsem vyznavačem tréninku pozitivním posilováním, pak moje výuka nestojí na předem naplánovaných trestech, ale na úspěchu a odměnách. Výuka je zkrátka proces, kdy zvířeti během tréninkové lekce vyprávíme o něm a jeho chování.

Oproti tomu VÝCHOVA, to jsou okamžiky, kdy jako lidé mluvíme sami o sobě. Říkáme psovi, jaký máme vztah k věcem a lidem kolem sebe. Co nás rozrušuje a co nás nechává klidnými. Co si přejeme, co máme rádi a co ne. Z čeho máme radost a co nám naopak vadí. Co je naší starostí, a tím pádem to není starostí psí. A patří sem i zprávy o tom, co je naše a kde jsou naše osobní hranice, za které psa nepustíme, a kde mu vedle sebe dáváme jeho místo a roli.

Výchova vlastně běží celý společný život, především mimo tréninkovou lekci. V tom je do jisté míry náročnější než výuka. Zatímco na výuku, tedy systematický metodický trénink, máme dnes mnoho podrobných návodů, k výchově jedna společná univerzální metodika neexistuje. A je to logické. Pokud v rámci výchovy vypráví člověk psovi sám o sobě, pak to bude od každého z nás jiná informace. Nejsme roboti z jednoho výrobního pásu (a psi samozřejmě také ne). Zprávy o každém z nás se tedy budou velmi lišit.

Mnoho lidí považuje za výchovu psa jen „ukázat mu, kdo je tu pánem“. Pokud se tím navíc myslí „použít na psa násilí a přeprat ho, aby pocítil lidskou nadřazenost“, pak mi to připadá trošku tragické. Představte si, že jste tentokrát vy uvízli na zbytek života na cizí planetě a pro pochopení místní kultury jste si pořídili knihu. Jenže na její první a zároveň poslední stránce se píše: „Jsme silnější než ty a můžeme tě kdykoliv zabít!“ A to je všechno. Žádný návod, jak se zabití vyhnout. Nic o tom, co je vhodné a co ne a co se tu od nás vlastně čeká, pokud nemáte za urážku místního lidu zahynout krutou smrtí. Tak si raději pořídíte druhý díl průvodce po planetě, který slibuje odpovědi na všechny tyhle důležité otázky. Otevřete ho a na jeho jediné straně je napsáno: „Nějak to poznej! Pozoruj, poslouchej a nějak na to přijdeš. Ti před tebou na to také přišli…“ Určitě vidíte, jak moc by vám chyběly informace. A jak nejistí a osamělí byste se cítili na takové planetě, na nepochopitelném místě, které vám o sobě řeklo jen tak málo a vše ostatní nechává na vás, zatímco ve vzduchu neustále visí hrozba průšvihu. Někdo z vás bude jistě talent, vše potřebné odpozoruje a s místní kulturou se sžije bez většího stresu. Někdo bude raději ze strachu z průšvihu neustále konejšit hostitele i tam, kde mu nic nehrozí. Jiný si zvolí cestu apatie a jako by neviděl a neslyšel, odřízne se od světa, který nechápe. A někdo bude pro jistotu útočit první. Vidíte tu podobnost? Vždyť všechny uvedené strategie (mimo jiných) používají v našem lidském světě psi, kteří o nás nemají dost informací, a tak nevědí, jak se vyhnout průšvihu.

Výchovu, tedy zprávy o člověku, považuji tudíž za velmi důležitou podmínku spokojeného psího života. Stále ale zůstává otázka: Jak mám psovi sdělit něco o sobě, když ani já neumím mluvit psí řečí? Naštěstí si VÝUKA a VÝCHOVA mohou vzájemně pomoci. Můžeme VÝUKOU naučit nová slova a nové zprávy, které pak využijeme při VÝCHOVĚ. Zvláště v pozitivním tréninku, kde nehrozí cílené tresty a není tu tlak na bezpodmínečný výsledek. V takovém tréninku má zvíře možnost v klidu a beze strachu pochopit náš slovník a zároveň se naučit komunikovat směrem k nám.

Je možné (vlastně jisté), že nové slovo společné řeči bude mít často trochu jiný význam při tréninkové lekci a mimo ni. Nebude ale zcela odlišný, jen trochu posunutý. V tréninku (výuce) totiž bude zpráva mluvit o psovi a jeho chování (TY). V životě (výchově) pak mluví o člověku, který zprávu vyřkl (JÁ). Například zpráva z tréninku „Tímhle chováním se TY nedostaneš k odměně“ se může v životě mimo trénink změnit na význam „děkuji ti, ale tohle JÁ od tebe nepotřebuji“. Ze zprávy v tréninku „lekce končí, nemá cenu, abys TY něco nabízel“ se v normálním životě může stát „JÁ ti teď nemám co dát“. A je to logické. Protože v tréninku jde o odměnu za provedené chování, zatímco v životě o společné soužití. A čím větší „zavděčovač“[1] je váš pes, tím důležitější pro něj pohodové soužití bude. Alespoň tak to chápu já.

Nejde o to, jak to zní, ale co to znamená

Mohli jste si všimnout, že k přesnému překladu jediného signálu z tréninku bylo třeba několika slov lidské řeči. Třeba právě uvedený signál o konci lekce jsem pro naše účely přeložil „já ti teď nemám co dát“. Ta věta je postavena tak, abych mluvil o SOBĚ, o okamžiku TEĎ (tedy ne o celém životě). Takový je překlad pro člověka. Ale jak vypadá signál navenek? V mém případě říkám směrem k mé fence Verunce slovo „nemám“ a dělám gesto překříženýma rukama.

Moje kamarádka Míša ale svému psovi ukazuje stejnou zprávu slovem „konec“ s gestem, které vypadá jako oklepávání drobků z dlaně.

Tohle slovo a gesto jsou zkrátka jejímu chápání bližší, stejně jako mně jsou bližší ta moje. Neexistuje na ně předpis. Podoby těchto signálů jsou pomůckou pro mne a pro Míšu, aby nám připomínaly jejich význam. Pokud by se někdo z vás rozhodl naučit tenhle signál třeba na slovo „mrkev“ s gestem strčení malíčku do ucha, nic vám v tom nebrání. Hlavně když vy sami budete v tu chvíli chápat, co chcete sdělit, a podle toho budete i jednat. Pes si totiž nebude signál překládat podle slov, ale podle příběhu, který se s ním spojuje. Tedy podle tréninkového procesu, skrze který jsme ho signál naučili a také s naším chováním, které se s tímto signálem pojí v životě.

Kouzlo zvané ZOBECNĚNÍ

Aby jeden a ten samý signál fungoval v různých životních situacích, musí mít pes možnost si ho zobecnit, tedy ZGENERALIZOVAT. Aby k tomuto zobecnění mohlo dojít, je potřeba jednak dostatečné množství opakování a také podobnost situací, ve kterých se objevuje. Nejprve se bude opakovat v situacích úplně identických a až později, kdy už zvíře význam signálu z jednoho příběhu zná, se může kontext rozšiřovat. Co tím myslím? Že například právě signál o konci lekce (výše zmíněné „nemám“, „konec“ a podobně) budeme nejprve používat jen v tréninku a vždy ve stejné situaci tak dlouho, dokud nepoznáme, že ho pes pochopil. A až poté, kdy ho pochopil v tréninku, ho můžeme použít v takové situaci, která se tréninku s pamlsky podobá jen částečně. V mém a Verunčině případě by to byla například chvíle, kdy na výletě vytáhnu svačinu a Verunka se přijde podívat, jestli nemám i něco pro ni. Já v ten okamžik udělám gesto překříženýma rukama a pronesu slovo „nemám“ a Verunka v klidu odchází. „Super,“ mohu si říci, „pochopila to.“ Pokud by to nepochopila, znamená to, že mezi tréninkovou situací a louděním u svačiny je pro ni moc velký rozdíl. Možná tkví v tom, že v tréninku obvykle stojím a u svačiny sedím. Můžu tedy zkusit udělat jeden dva tréninky ze sedu a ukončit je signálem o konci lekce. Pokud to funguje, hned po tréninku si vytáhnu svačinu a zahraji si scénku, která minule nevyšla. Ejhle, tentokrát to Verunka pochopila. A já mohu stejnou zprávu šířit dál ve chvílích, které jsou původnímu tréninku méně a méně podobné, ale je mezi nimi logická spojnice. Použiji ho na konci tréninku s hračkou a později ve chvíli, kdy mi pes při cestě k autu přes zahradu zastoupí cestu a chce se tahat o klacek. Bohužel nemám čas, tak říkám „nemám“, ukážu gesto rukama a Verunka díky podobnosti chápe a jde si klacek kousat sama někam pod keř. A tak se otevírá prostor k použití tohoto signálu ve chvílích, kdy potřebuji ukončit vítání po příchodu domů, když nesu v obou rukách nákupní tašky a pes chce pohladit (tady samozřejmě řeknu jen slovo). V tuhle chvíli už slovo „nemám“ dávno neznačí jen „lekce skončila“, ale „Já se ti teď nemůžu věnovat“. Ze začátku by si Verunka určitě nedokázala udělat spojitost mezi koncem tréninku a situací s taškami v obou rukách. Ale postupně, díky mnoha situacím provázaným vzájemnou podobností, tuhle spojitost našla. Na počátku jsem musel mluvit v tréninku jen o ní (příklad s kapsičkou a pamlsky v tréninku), pak o ní a o sobě (příklad se svačinou) a teď už vlastně mluvím jen o sobě (příklad s vítáním a nákupními taškami). Význam „nemá cenu, abys TY něco nabízela“ se dá rozšířil na „JÁ TI teď nemám co dát“ a nakonec i na „JÁ teď nemám čas“. A pes ho odteď chápe ve všech těchto významech.

Podobným procesem zobecnění si musejí projít v podstatě všechny signály, kterými se budeme dále zabývat, aby se z výuky a tréninku mohly přenést do výchovy a života. A pokud se vám z jakéhokoliv důvodu nedaří je do situací běžného života přenést, pak pes zřejmě potřebuje pomalejší cestu a větší podobnost jednotlivých situací. Nikdy není chybou jít ve chvíli, kdy si nerozumíme, o krůček zpátky, právě naopak, je to vlastnost dobrého trenéra. Je to mnohem lepší než si trvat stále dokola na svém a nutit zvíře, aby pochopilo vaši myšlenku. Nemá z čeho, chybí mu slovník. Kupředu můžete postupovat, jen dokud si rozumíte – dokud nepředběhnete rychlost zobecňování v hlavičce vašeho zvířete.

Bez vztahu to nefunguje

Psi jsou podle mého názoru mezi všemi živočišnými druhy absolutně výjimeční tvorové hned dvěma vlastnostmi. Na jednu stranu nám lidem odpouštějí v tréninku neskutečné množství chyb a odchylek od precizní metodiky, takže i přes všechny lidské nedostatky se většina lidí se svým psem víceméně nějak domluví a dokonce i ten největší amatér obvykle naučí svého psa alespoň pár základních povelů. Věřte mi, opravdu mám psy s čím srovnávat. Řadu let jsem strávil jako trenér zvířat v zoologické zahradě, kde mým hlavním úkolem bylo dělat vystoupení se zvířaty pro veřejnost. Takže vím, že i když se třeba miniprasátko dokáže díky své inteligenci učit podobně jako pes, jeho tolerance k chybám trenéra je mnohonásobně nižší a často vám může své roztrpčení oplatit až agresí. Ale tohle prasátko není nijak výjimečná potvora – naopak, podobně fungují i další zvířecí druhy. Divný, nebo spíše výjimečný a úžasný, je pes. A je velká škoda, že to my lidé nedoceňujeme.

Druhou výjimečnou psí vlastností je vztah, který si s námi lidmi automaticky tvoří. Jeho zájem o naše názory, psychiku, naše přání. Ano, samozřejmě se liší plemeno od plemene, ale snad i to nejsamostatnější psí plemeno se zajímá o potřeby svého člověka o dost více než výše zmíněné prasátko. A to nemluvím o divokých zvířecích druzích. Je pravda, že i s „nepsími“ zvířecími druhy si může člověk vytvořit vztah, ale je to vztah tvrdě zasloužený dlouhodobou citlivou prací a chápáním zvířecích potřeb. Pes nám ho dává mnohem levněji než kterékoliv jiné zvíře.

Z výše uvedeného plyne vysvětlení, proč jsem se svými svěřenci v zoo řešil vždy hlavně VÝUKU a téměř vůbec VÝCHOVU. Pokud je výchova zprávou o mně samotném, mých potřebách a názorech, pak funguje jen tehdy, pokud já sám vychovávaný protějšek zajímám. A to se nedá přikázat, to si musíte zasloužit. V případě „nepsích“ zvířat si budete takový vztah budovat celé roky a velmi snadno si ho můžete pokazit. Buďme rádi, že si s námi pes tvoří silný vztah tak snadno. Ale také ne úplně zadarmo a hned. Chce to trochu času a snahy. Takže se, prosím, nedivte, že si malé štěně, psí puberťák nebo pes čerstvě adoptovaný z útulku nemusí zprávy z tréninku hned zevšeobecnit do života. Náboj pro život mimo trénink totiž dává těmto zprávám síla vztahu s vámi. A ten náboj je potřeba přece jen tvořit i u někoho tak oddaného, jako je pes. Třeba právě snahou komunikovat a chápat svět a potřeby toho druhého. To přece platí v každém vztahu, nejen v tom mezi člověkem a psem.

[1]
Pojmem „pes zavděčovač“ myslím ten typ psa, který potřebuje v první řadě vědět, že jeho pán je spokojený a až v druhé řadě mu jde o odměnu. Jaký vliv má taková povaha psa na trénink pozitivním posilováním, obsáhle popisuji v knize Neznám druhé takové zvíře, jako je pes (Plot, 2017).

KAPITOLA 2

Jak spolu budeme mluvit

Tón hlasu – Jak se cítím a o čem mluvím

Řekněme, že se teprve chystáte přivézt si domů štěně. Ať chcete, nebo nechcete, některé zprávy mu budete dávat hned od první chvíle. V první řadě to budou zprávy o vaší náladě a vašem vztahu k věcem a událostem okolo. Jak to dokážete, když zatím nerozumí ani jedinému vašemu slovu? Když je tam právě teď jako onen mimozemšťan poprvé na cizí planetě? Můžete si pomoci tónem hlasu. I když psí prcek nepozná jediné lidské slovo, tón vašeho hlasu uslyší a spolu s ním bude vnímat i váš pohyb, jeho rychlost a směr, pot či jiné změny pachu. Dá se předpokládat, že mu nakonec dojde souvislost mezi tím vším. Uvědomí si, že váš hlas má jiný tón, když mluvíte na něj, nebo si řeknete něco pro sebe. Anebo že se váš hlas zvýší a zrychlí ve chvíli, kdy váš pach a třes těla vyjadřují strach – třeba ve chvíli, kdy své štěně v parku svíráte v náručí a vyděšeně křičíte: „Zavolejte si někdo toho psa, ať dá mému štěněti pokoj!“

Pocení, třes a podobné mimovolní projevy těla moc neovlivníme. Ale hlas ano. A proto právě hlas a změny jeho tónu mohou být jedním z prvních prostředků, kterými můžeme s naším malým „mimozemšťanem“ cíleně komunikovat.

Ale abychom to zvládli, bude potřeba svůj vlastní hlas a jeho změny poznat. Málokdo totiž se svým tónem hlasu aktivně pracuje, víc věříme obsahu slov. Znáte třeba tu klasickou diskusi „Hele, jsi v pohodě?“ „Jasně, proč bych nebyl v cajku?“ „No, mně tak úplně nepřipadáš.“ „Jsem úplně v pohodě, nikdy mi nebylo líp!“ „No tak jo, když to říkáš.“ Dotyčný možná úplně v pohodě nebyl, ale dokázal o tom přesvědčit nejprve sám sebe a potom i kamaráda. Přece „když to řekl, tak to musí být pravda“. U psa by vám takové přesvědčování bylo k ničemu. Ten totiž vůbec nerozumí slovům, kterými přesvědčujete sebe i jeho. Rozumí tónu. A ten může říkat pravý opak než slova. Takže ve výsledku může třeba vaše věta na vycházce „Podívej, novej pejsek, s tím budeme určitě kamarádi…“ vést k pravému opaku, pokud je vyřčená špatným tónem. Zatímco člověk maloval navenek obrázek, jaký by chtěl mít, jeho hlas prozradí, čemu doopravdy věří… a pes zareaguje podle hlasu. Co to znamená pro soužití se psem? První možnost: Před psem říkejte jen to, čemu opravdu sami věříte a jak to opravdu cítíte! To ovšem může v našem lidském světě způsobit nejednu společenskou nepříjemnost. Tak možná jinak: Chcete-li psovi něco o sobě namluvit, namluvte mu to tónem hlasu a ne slovy. To už je lepší verze. Jen je potřeba své tóny znát a umět je ovládat. A má to ještě jedno kouzlo. Když změníte tón hlasu, často tím sami sobě i trochu změníte náladu. Takže vlastně psovi tak úplně nelžete.

Praktické cvičení – Poznej svůj hlas

Smysl cvičení: Poznat svůj vlastní hlas v různých situacích a jeho význam pro psa

Podstata cvičení: Tím, že opakujeme upřímné věty z konkrétních situací ze života, se nám bude automaticky měnit hlas. V této fázi cvičení ho pouze nahráváme a poznáváme, jak ve které situaci zní.

Na co si dát pozor: Abyste věty říkali opravdu s tím nábojem, který k nim patří, a nesnažili se ho nevědomky měnit a upravovat.

Co budete potřebovat: Na tohle cvičení je ideální mít kameru, diktafon nebo nahrávání na telefonu. Je pravda, že ze záznamu zníme sami sobě trochu jinak, ale záznam prostě nebude na škodu. Dále potřebujete ještě papír, tužku a hlavně klid.

Podrobný postup:

1)
Vyberte správné věty. Vzpomeňte si a zapište si několik vět, které ve svém životě používáte a u kterých jste absolutně přesvědčeni o jejich upřímnosti. Budou to věty z následujících okruhů:

a)
Já jsem, já mám, já dělám. Tedy prosté konstatování o mně samotném, bez emocí. Nějaký fakt, za který nemám potřebu bojovat ani ho obhajovat. Prostě je to jednoduchá pravda jako houska na krámě. Nebudete je říkat nikomu cizímu, ale říkáte je sami sobě (nebo prostě do vzduchu) a o sobě. Zkuste se proto schválně vyhnout větám jako „Já chci, mně chybí“ atd., protože takové věty nutí obvykle někoho jiného, aby náš problém vyřešil. My ale nechceme mluvit o problému, jen o faktu bez emotivního náboje. Třeba „Já se jmenuji XY“ nebo „Já mám hnědé vlasy“.

b)
Ty dělej. Věty, které mají uvést někoho jiného do akce. Při jejich vyslovování si představíte toho, komu jsou adresovány. Třeba „Přines hračku“, „vynes koš“, „ukliďte si tady“, „přijď včas domů“.

c)
Zachraňte mne. Věty, které v podtextu vyjadřují, že máte akutní problém, který bez cizího přičinění nelze vyřešit. Říkat je můžete někomu konkrétnímu (např. ta klasická věta „Zavolejte si už toho psa!!!“), nebo volat „do nebe“ (např. „Proč zase já? Proč vždycky jenom já?!“).

2)
Říkejte věty s příslušnou emocí. Vždy alespoň jednu minutu v kuse si říkejte stále dokola maximálně 4 věty ze stejné skupiny a svůj hlas si nahrajte. Nemíchejte více skupin dohromady. Začněte skupinou 1 – věty „Já“. Pak na chvíli vypněte nahrávání, přelaďte se sami v sobě na skupinu č. 2 (věty „Ty dělej“) a zase dokola nejvýše tři až čtyři věty alespoň jednu minutu nahrávejte. Až skončíte, dejte si krátkou pauzu a bude tu třetí skupina. Pozor! U třetí skupiny („Zachraňte mne“) věty neopakujte, ale řekněte každou jen jednou, jinak z nich emoce vyprchá a hlas se změní.

3)
Pusťte si záznam svého hlasu. Je vysoce pravděpodobné, že uslyšíte, jak se postupně tón vašeho hlasu zvyšuje. Vlastně čím více se snaží náš hlas probudit posluchače k aktivitě, tím výš je posazený. Kde není co řešit a všechno je v klidu a dané, hlas je nízko. Čím více je toho k řešení, tím výše je hlas posazen.

Tuhle nahrávku svého základního rejstříku si nechte. Bude se vám ještě hodit.

Jak to dopadlo u nás: Sám o sobě už dávno dobře vím, že se mi výška hlasu mění podle nálady i toho, co říkám. Moje fenka Verunka na to také hodně reaguje. Proto jsem se musel naučit pro práci s ní svůj hlas ovládat. A to se naučíme společně o kousek dále.

V našem cvičení jsme se dívali na práci hlasu hodně zjednodušeně. Ve skutečnosti nemáme jen tři různé tóny, ale celou škálu. Ale i tohle jednoduché rozlišení nám umožňuje vidět důvody možných nepochopení mezi člověkem a psem. Řekněme, že váš pes, který sdílí domov s vámi, vás slyší po celý den mluvit na další členy domácnosti všemi uvedenými tóny. Ale kdykoliv se otočíte na něj, mluvíte zásadně na emocionální úrovni „Ty dělej“ a „Zachraňte mne“, tedy vyšším aktivujícím hlasem. Co to s ním udělá? Dokáže ve vaší přítomnosti odpočívat? Dost možná s tím bude mít problém, protože váš hlas ho burcuje něco dělat. A když si konečně lehne a vy stejně jásavým vysokým hlasem řeknete: „ty jsi šikula, konečně ses uklidnil?“, pravděpodobně ho z klidu vytrhnete a uvedete zpátky do práce.

Podobných paradoxů, kdy určitá slova získávají jiným tónem hlasu zcela jiný význam, bychom našli i v lidském životě spoustu. Asi tím nejklasičtějším jsou situace, kdy pes na vycházce na vodítku štěká na každého psa, který se přiblíží, a jeho zoufalý majitel vysokým hlasem s tónem vyjadřujícím „Pomoc, zachraňte mne“ na psa křičí: „přestaň, kdy se už konečně uklidníš, ty cvoku?!“ Jenže ten pes se takhle neuklidní. Právě vysoký tón hlasu majitele ho burcuje k tomu, aby přicházejícího psa ještě více řešil, a celá dvojice člověk–pes se tak dostává do začarovaného kruhu stále se zvyšující agrese.

Všimněte si ale, že s měnící se výškou hlasu se mění ještě něco dalšího – čím NÍŽE ho posadím, tím více mluvím O SOBĚ (já jsem, já mám). Čím VÝŠE ho posadím, tím více mluvím K DRUHÉMU (ty dělej, ty mi zařiď), až nakonec mluvím KE VŠEM KOLEM (pomozte mi, zachraňte mne). Jeden příklad z lidského života: Věta „Já si potřebuju odpočinout“ pronesená nižším hlasem na emocionální úrovni „Já“ bude pro okolí znamenat „Jsem unavený a jdu si někam lehnout“. K ničemu přítomné lidi nevyzývá. Stejnou větu pronesenou vyšším hlasem na úrovni „Ty dělej“ si už může někdo z přítomných vyložit jako „podej mi židli a uvař mi čaj“. A její vyslovení na úrovni „Zachraňte mne“ už pro někoho vyzní jako „Okamžitě všichni ztichněte a vypadněte, nebo za sebe neručím!“ a pro jiného jako „Zavolejte mi doktora a uložte mne do postele!“. Jsem přesvědčen, že i při komunikaci se psem změní tón a výška hlasu význam naučeného slovního signálu. Čím vyšší je, k tím větší akci psa obvykle vyzývá, až nakonec může být jeho reakce úplně jiná, než jsme chtěli (například může pes při vyšším tónu našeho hlasu vykazovat agresi a nervozitu tam, kde jsme od něj chtěli klid).

Něco málo o slibech

Na praktických lekcích dost často používám trik, který nazývám „slib“.[2] Například pes, který špatně zvládá nečekaně vyběhnuvší běžce, se může s pomocí slibu naučit na běžce nereagovat. Řekněme, že mu vadí člověk, který vyběhne zpoza rohu cca 5 metrů před ním. Nejprve se tedy já, jako rekreační běžec, postavím viditelně tak daleko od psa a jeho páníčka, abych nepředstavoval žádné nebezpečí, a po páníčkově slově „chlap“ se pomalu a nudně rozběhnu tak, abych psa co nejméně rozrušil. Pes se za chvíli naučí, že slovo „chlap“ znamená jen oznámení o nudně a bezvýznamně se potácejícím Frantovi a neřeší to. Od této chvíle začínám vybíhat zpoza rohu, vždy ale předem oznámen slovem „chlap“. Nikdy bez oznámení (tedy onoho slibu). Vyběhnu dvacet metrů před dvojicí, pak deset, sedm a nakonec i těch kritických pět… a pes to zvládl, protože se díky slibu ve vteřině připravil na tu stále se opakující bezvýznamnou nudu. Jdeme na čtyři metry, tři, dva, jeden… a pes, díky slibu „chlap“ a mnoha opakováním, ani na tuhle vzdálenost nereaguje. Přichází tedy chvíle naučený slib vyřadit a já začnu vyskakovat zpoza rohu neoznámen. Protože to ale bude výskok bez varování, ze vzdálenosti jednoho metru, snížím obtížnost třeba na sedm metrů a pak zkracuji. Pokud bude zpoza rohu vybíhat jiný figurant, vždy se nejprve označuje slovem „chlap“ (i kdyby to byla paní) a teprve později se u toho člověka slib odbourá. Na reálnou situaci na ulici je pes připraven ve chvíli, kdy bez slovíčka „chlap“ zvládne v nácviku úplně cizího člověka z jednoho metru.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lidsko-psí konverzace.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.