Angelo Longoni

VELKOLEPÝ MODIGLIANI

IKAR

Z italského originálu Modigliani il principe, vydaného nakladatelstvím Giunti ve Florencii v roce 2019, přeložila Helena Lergetporer

Text copyright © 2019 Angelo Longoni

Copyright © 2019 by Giunti Editore S.p.A., Firenze-Milano

www.giunti.it

All Rights Reserved

ISBN 978-80-249-4770-9

Eleonoře, Margheritě, Stelle a Beatrici

za to, že snášely dlouhá období mé mlčenlivosti…

… všem ženám, protože tato kniha pojednává

o všech možných způsobech, jak je milovat.

Eugénie Garsinová

Ze všech dětí to nejmilovanější.

Žádná matka by na tuhle formulaci neměla ani pomyslet a nedělat rozdíly mezi svými dětmi. Upřednostňování je neodpustitelné a nelze ho nijak omlouvat. Na rodičovství jsem sama, což mi překonávání mých slabostí nijak neulehčuje. Mám neexistujícího manžela, kterého jsem nikdy nemilovala a kterého nikdy nevídám. Muže, jehož víc než naše rodina přitahovaly jeho doly a který byl nanejvýš s to oplodnit mě pokaždé, když se vrátil ze své práce na Sardinii. Rodina Modiglianiových neexistuje, já, jako Modiglianiová, neexistuji.

Pro všechny jsem Eugénie Garsinová, jsem v domě pánem a zároveň paní, otcem i matkou. Od Modiglianiových nic nečekám, žádnou pomoc ani podporu, a dokonce ani čas, abychom si promluvili o chybách, které možná dělám. V tomhle osamění jsem se donutila všechny své slabosti přijmout. Manželovi nehrozí, že by někoho upřednostňoval, protože jsou mu všechny jeho děti lhostejné. Já miluji všechny, ale jedno zbožňuji, protože je jedinečné a zranitelné. „Ze všech dětí to nejmilovanější.“

My, Garsinové, jsme francouzští židé z Marseille. Obchodovali jsme mimo jiné i v Livornu, kam jsme se přestěhovali. Jsme vzdělaní, neotřelí, kultivovaní, otevření a volnomyšlenkářští. Modiglianiové jsou ortodoxní židé z Livorna, bohatí, ale neotesaní. Mají doly, které kdysi hodně vynášely, jenomže teď pomalu krachují. Modiglianiové dřív bydleli v rodinném paláci na via Roma, s celým zástupem služebnictva. Dnes už ten dům nemají, přišli o něj. Štěstěnu často unaví, když se musí usmívat pořád na ty stejné lidi. Když jsem přivedla na svět Amedea, své čtvrté a poslední dítě, byly všechny zbývající cennosti navršeny u mé postele, protože nějaký dávný zákon, který si vymyslel kdovíkdo, zapovídal zabavit jakýkoli předmět položený u lože rodičky. Z tohohle důvodu – jelikož s porodními bolestmi se dostavili i soudní úředníci – se nám podařilo zachránit pár hodnotných věcí. Můj milovaný choť se dokonce nezmohl ani na to, aby mě v té choulostivé a bolestivé chvíli chránil. Copak věděl něco o stazích, natržení hráze, krvi nebo placentě? Vyznal se jen v tom, jak se dostat dovnitř, ne v tom, co pak vyjde ven. Vrátil se na Sardinii a já si vykasala rukávy. Živila jsem děti díky příjmům ze své základní školy, soukromým lekcím francouzštiny a překladům, na kterých jsem pracovala. Garsinové tenhle zaalpský jazyk vždycky dokonale ovládali. O vzdělání dětí jsem se samozřejmě starala osobně. Manžel se vypařil a od toho dne jsem ho vídala čím dál méně. Amedea jsem vychovávala podle svých představ: chtěla jsem z něj mít vzdělaného, kultivovaného, citlivého chlapce. Naučila jsem ho francouzsky, jako by to byl jeho mateřský jazyk. Povzbuzovala jsem ho, aby šel za svými sny a naplnil své ambice.

Péče matky bohužel nezmůže nic proti síle přírody. V jedenácti letech dostal Amedeo zánět pohrudnice a všichni lékaři ho už pokládali za mrtvého. Bylo strašné sledovat, jak zápasí se smrtí. Dokonce jsem doufala, že zemře, než aby takhle trpěl, měl bolesti, chroptěl, zmítal se v horečkách. Nikdo se ani slovem nezmínil, že má naději na uzdravení; od první chvíle ho odepsali.

My, Garsinové, máme k víře vlažný vztah. Jsme umírnění ateisté. A protože jsem přesně nevěděla, který bůh by mohl pomoci zachránit život jedenáctiletého dítěte, a nechtěla jsem udělat chybu, vzývala jsem všechny bohy. Modlila jsem se s rabínem i knězem, před oběma jsem se tvářila pobožně. Požádala bych o pomoc třeba i muslima, kdybych na nějakého narazila, třeba i šamana nebo čarodějnici. Požádala jsem jednu léčitelku, aby mi namíchala zázračný lektvar, mluvila jsem s vědmou, která četla z ruky, zapalovala jsem svíčky a kropila Amedea svěcenou vodou. Odříkávala jsem Ana El na refa na la, zpěv hebrejské modlitby za uzdravení, ten, kterým se Mojžíš obracel k Bohu a prosil o záchranu své sestry. Zkoušela jsem to, i když jsem věděla, že v očích božích nejsem významná ani jako Mojžíš ani jako jeho sestra. Vedla jsem dlouhé hovory s rabínem a on mi vysvětlil spoustu věcí.

„Nemocný se v hebrejštině řekne chole, to jest ‚otvor‘, ‚absence‘ nebo ‚to, co už není‘. Příroda absenci nechce, má z ní hrůzu, rozumíš?“

„Ne, nerozumím.“

„Příroda vidí nemocného a uvědomí si absenci, která v něm je.“

„A co s tím udělá?“

„Zaplní absenci v nemocném nemocí. Je to hluboký stav nepřítomnosti, který trvá tak dlouho jako nemoc.“

„Moc bych to chtěla pochopit, ale nedokážu to.“

„Víš, co znamená absence?“

„Ne.“

„Nepřítomnost svatosti.“

„Chcete tím říct, že můj jedenáctiletý syn není svatý? Na tom nevidím nic špatného.“

„Původem nemocí jsou smutek a nedostatek víry.“

„Takže co musím konkrétně udělat?“

„Radost je velký lék.“

„Můj syn umírá a já jsem smutná.“

„Víra rozradostňuje, takže pokud nemáš radost, nemáš ani víru.“

Rabín mi s konečnou platností vysvětlil důvody ateismu rodiny Garsinů. Já měla jen jediný problém: svého syna. Proto jsem se obrátila na všechna možná, pravá či domnělá božstva a prosila je, ať se sjednotí. Žádala jsem nejrůznější „bohy“, aby se spojili v jakéhosi jediného Boha, slitovali se nade mnou a uzdravili mého syna. Je to neuvěřitelné, ale stal se zázrak. Dedo se sám od sebe začal zotavovat: trpěl, potil se, kašlal, jedl a odpočíval. Amedeo strávil dlouhé dny v říši mrtvých, ale nakonec se ke mně vrátil. A já, která se modlila ke všem bohům, jsem už ani nevěděla, kterému z nich za to mám děkovat. Tak jsem došla k přesvědčení, že to mystické, záhadné a nadpřirozené nakonec přece jen má nějaký smysl. Pomyslela jsem si: „Díky, ať už jsi kdokoli, díky.“

O tři roky později Dedo bohužel onemocněl na tyfus. Zase měl vysokou horečku a strašlivé bolesti hlavy.

„Maminko, moje hlava… co to mám s hlavou… maminko, pomoz mi.“

„To nic není, miláčku, uvidíš, že to přejde.“

A potom se přidaly bolesti břicha, průjem a skvrny na kůži. Jednoho dne omdlel, zhroutil se. Už tam nebyl, myslela jsem, že je mrtvý, že se udusil vlastními žlutými zvratky.

Začala jsem se vším zase od začátku. Když to zabralo jednou, možná to pomůže i podruhé. Opět jsem běžela za rabínem, knězem, léčitelkou a věštkyní. Opět jsem zapálila svíčky a použila svěcenou vodu, odříkala Ana El na refa na la a všechno ostatní. Dedo překonal i tuhle krizi. Tehdy mě napadlo, že všechny ty nemoci jsou zkoušky, jimž jsme byli on i já vystaveni, zkoušky, díky nimž budeme lepší a silnější. Já a můj syn jsme se v tomhle boji spojili a společně jsme se posunuli dál. Kdokoli jiný by na ty nemoci zemřel. Dedo je porazil. Už tolikrát jsem přemýšlela, jak je to možné. Lékaři, kteří už nad ním několikrát zlomili hůl, tvrdili, že je to něco jako zmrtvýchvstání, zázrak. Já si myslím, že tím zázrakem byla ve skutečnosti touha žít. Nic nemá tak kouzelnou a nadlidskou moc jako ryzí krása existence.

„Maminko, představ si, že když jsem měl ty vysoké horečky, viděl jsem lidi, co vypadali jinak než my.“

„To se ti jen zdálo, zlatíčko. Možná to byla jen noční můra.“

„Byli krásní a klidní, hodní, ale smutní.“

„Proč byli smutní?“

„To nevím. Měli tenká, křehká těla a nikdy se nesmáli, usmívali se, ale jen trošku. Měli takový smutný úsměv.“

Napadlo mě, že Dedo měl kvůli horečce zlé sny. Potom jsem se nad tím ale víc zamyslela a došla jsem k názoru, že ty klidné, mírné a usměvavé postavy jsou obyvatelé jeho vnitřního světa, ideální lidé, svým způsobem citlivější a vyrovnanější, krásní a elegantní. Dedo snad ve své ztrápené duši pociťoval potřebu vysnít si jiné lidstvo, které se liší od toho skutečného. Potřeboval uhlazenost a krásu. Ve svých popisech vždycky kladl velký důraz na klid jako pozitivní vlastnost, na pokojnost, která nepřipouští hádky ani obavy. Často opakoval, že jeho postavy nejsou šťastné, ale nikdy netrpí. Vyprávěl mi, že jsou melancholické, ale mírumilovné. Možná to bylo přesně to, co si přál pro sebe i pro mě, pokojné, nepřemrštěné city, nanejvýš lehký závoj smutku, ale nic víc, úsměvy, které svědčí o smíření s lidským údělem. Dedo byl chlapec, který vyrostl příliš rychle, jakýsi miniaturní dospělý, který ví, co je to smrt a bolest. Dítě, které dokáže projít tunelem strachu a zoufalství a udržet si přitom čistotu a hloubavost, člověk přece musí milovat víc než jakoukoli jinou bytost na světě. Myslela jsem si, že překážkám, které musí překonat, je už konec. Ale mýlila jsem se.

Následující zkouška byla nejtěžší. Tuberkulóza, nevyléčitelná choroba, nejčastější příčina úmrtí v celé Evropě. Proti téhle nemoci neexistují žádné léky, přichází ve vlnách a trvá celý život. Život, který může být jen krátký. Chvíli je zdánlivý klid a mír a potom se kašel a horečka zase vrátí, stačí maličkost, námaha, průvan, nachlazení. Tmavá krev se vyhrne z plic a stoupá až do hrdla. Na dekách a polštářích se objeví rudé skvrny a pak se nemoc zklidní, aby se později vrátila s ještě větší silou. Můj bratr Amedeo, jediný obchodně nadaný Garsin, který má Deda moc rád a po němž jsem ho pojmenovala, mi nabídl finanční pomoc, protože jsem se musela cele věnovat svému synovi, pročež jsem začala zanedbávat práci překladatelky i povinnosti ve škole, kterou jsem založila. Když Dedova tuberkulóza trochu ustoupila, onemocněl znovu, tentokrát dostal spálu, což byla další pohroma.

A dost! Kolik zkoušek může matka vůbec vydržet? Proč se musí příroda vyřádit zrovna na takové křehké a bezbranné bytosti? Jestliže existoval bůh, který ho pokaždé uzdravil, pak si ten samý bůh krutě pohrával s naším životem. Všechna ta božstva, jichž jsem se dovolávala, mě přiváděla k nepříčetnosti. Rozhodla jsem se, že odteď se spolehnu výhradně na svého syna, na jeho odolnost. Opět jsem mu byla nablízku.

„Maminko, vrátili se. Ti lidé, co vypadají jinak než my. Jsou opravdu krásní, mají mě rádi.“

„A co říkají?“

„Nemluví. Jsou to hodní lidé, taky trpěli. Jsou hezky barevní. Usmívají se.“

„Tak to se uzdravili.“

„Snad, možná jsou hodní, protože se uzdravili.“

Kdo by nezbožňoval malého chlapce, který je schopen formulovat takové myšlenky? Uvědomit si, že dobrotivost, klid a pokojnost souvisejí se skutečností, že někdo zažil a překonal bolest, je dost složitý způsob uvažování. Dedo to zvládl i tentokrát. Uzdravil se.

Studoval se mnou doma a já ho učila všechno. Četl básníky, filozofy, prováděl výpočty a často jsme se spolu celé hodiny bavili francouzsky. Potom ke mně jednoho dne přišel a usmíval se.

„Já chci být malíř.“

I kdyby se Dedo rozhodl dělat v životě cokoli, měl můj souhlas, aby se všemi silami pokusil uskutečnit svůj sen. Fakt, že překonal všechny možné neduhy, mu propůjčoval zvláštní právo na život.

Učitelé (1899)

Pro člověka jako já, který vyrůstal bez otce, není nedostatek vzorů tak důležitý. Měl jsem jen jednu skutečnou učitelku, to ano, svou matku. Těch pár let, kdy jsem chodil do školy, jsem si ani neuvědomil, že mám nějaké vyučující, protože moje matka všechny hravě předčila. Ve chvíli, kdy jsem se rozhodl odejít ze školy a začít malovat, jsem pochopil, že potřebuju světlo, které mě povede. Když jsem se seznámil s Guglielmem Michelim, byl jsem k němu proto velmi úslužný, toužil jsem po mentorovi, který mi půjde příkladem. Potom jsem pochopil, že než člověk ke svému kantorovi skutečně přilne, musí být opatrný. Od nikoho se mu nemůže dostat většího zklamání než od otce nebo učitele. Mě zklamali oba.

Teď sedím tady, v Micheliho malířské dílně. Sleduju ho už několik měsíců a snažím se mu porozumět a myslím si, že nebudu nikdy jako on. Moji spolužáci ho na rozdíl ode mě mají rádi a hltají každé jeho slovo. Býval oblíbeným žákem Giovanniho Fattoriho, kterého všichni považují za velkého mistra. Já jsem jen malý kluk, který ani neví, co chce, a nemá žádné právo ho kritizovat. Teď je tady on a před ním tu byl jeho učitel, ale nic se nezměnilo, jejich obrazy jsou podobné a stejně nudné.

Guglielmo Micheli je z Livorna jako já, v pětadvaceti letech už měl výstavu ve Florencii a jednu na Expozici krásných umění v Římě, ve třiceti založil vlastní školu a Fattori ho jezdí každé léto navštěvovat. Fattori je členem skupiny Macchiaioli a jeho výuka Micheliho značně ovlivnila. Malují krajinky, čluny, voly, koně. Jeden naučil druhého ztvárňovat zvířata a druhý toho prvního bárky. Dívám se na jejich obrazy plné zvířeny a plavidel a pociťuju naprostou lhostejnost. Když slyším, jak se spolu baví, nemám k tomu co dodat, když se dívám, jak malují, zmocňuje se mě ospalost.

Micheli umí všechno, kdysi býval chudý a teď naopak vydělává díky olejomalbě, akvarelům, pastelům, rytinám, ilustracím, ale nedělá nic pro to, abych si jeho umění zamiloval. Během jeho hodin plním všechny úkoly bez nadšení, ale snažím se být důkladný, nikdy nedávám najevo nevraživost ani odpor, chovám se způsobně a tiše.

Micheli je postmacchiaiolista, zatímco Fattori byl macchiaiolista. Rozdíl mezi nimi spočívá jen v předponě „post“. Nechápu, proč se někdo musí definovat jedním slovem. On tvrdí, že o tom rozhodují jiní, kritikové umění, galeristé, obchodníci. Asi má pravdu. Snažím se něčemu přiučit, ale vždycky mě přemůže nuda, a nuda má podle mě vždycky pravdu.

Když chce někdo vyučovat, má možná potřebu předat své umění dál, ale tímhle způsobem se jeho žáci učí být jenom stejní jako on. Fattori učí Micheliho a Micheli učí nás. A dál? Má snad vyučování znamenat, že budou všichni malovat stejně?

Micheli se oženil s vnučkou sochaře Giovanniho Paganucciho a občas nám přednáší o sochařství. To jsou jediné chvíle, kdy se dokážu nadchnout. Sochařství mi připadá zajímavější než malířství, zvlášť to, které ztvárňuje krajinu. Sochy jsou živé, reálné, konkrétní a obsáhnou každý rozměr. Chtěl bych se naučit dělat sochy. Možná se ale nedá naučit nic, malovat ani dělat sochy. Člověk se do toho musí pustit, zkoušet to.

Oscar

„Ty nejsi spokojený, Amedeo?“

„Nevím. Ty?“

„Já? Myslím, že ano. Vlastně ano, jsem spokojený.“

„Tak mi, Oscare, vysvětli, proč jsi spokojený. Možná to pak taky pochopím.“

Oscar se na mě chápavě usměje. Nikdy předtím jsem žádné přátele neměl a on se tady, v Micheliho škole, stal mým nejlepším přítelem. Je téměř o osm let starší, a přitom jsem se kvůli tomu ani jednou nemusel cítit nepříjemně. Nesoupeří se mnou, nedává mi najevo nadřazenost, nikdy se se mnou neodmítl bavit a vždycky mi ochotně poradí. Oscar je velice praktický, zatímco mně právě tahle vlastnost chybí.

„Malířství je řemeslo, Amedeo, tak to vidím já.“

„Ne umění?“

„Ano, to taky. Ale umění se nedá dělat bez řemesla. Mistr Micheli vždycky říká, že nejdřív se musíme naučit zachytit skutečnost. A časem přijde i umění, když v nás je.“

„A ty s ním souhlasíš?“

„Ano.“

Oscar je v porovnání se mnou hotový muž, zažil už spoustu nesnází, přišel o otce, když byl ještě chlapec, musel se začít starat o rodinu a vykonává kvůli tomu ponižující a únavnou práci. Já se hodně zajímám o chudé lidi a vůbec o všechny, kdo se v potu tváře dřou, aby si mohli dopřát trochu klidu. Mám Oscara rád, protože chodí pracovat do přístavu a někdy přijde do Micheliho ateliéru s poškrábanýma rukama, špinavými nebo ulámanými nehty, jindy páchne rybinou nebo kulhá nebo si stěžuje na bolest v zádech. Oscarova chudoba je určitým způsobem spřízněná s mým nešťastným zdravím.

„Já nevím, Oscare, ale když vidím tvoje studie ovoce nebo zátiší, napadá mě, že tvoje obrazy jsou lepší než skutečnost. Mají krásnější barvy, jablka jsou na nich červenější, lesknou se, jako by byla nalakovaná, přímo září. Radši bych se s chutí zakousl do tvých jablek, a ne do těch skutečných. Proto je tvoje malba, Oscare, lepší než skutečnost, o které mluví Micheli.“

„Díky.“

Oscar se směje, pobavil jsem ho. Taky mě má rád, jako jediný ví o mých nemocech všechno. A má jednu mimořádnou vlastnost: umí udržet tajemství. Požádal jsem ho, aby se před nikým nezmiňoval o tuberkulóze, a on mlčí jako hrob. Vím, že se na něho můžu spolehnout. Oscarovi stačí jediný pohled a hned ví, že jsem nespokojený nebo že mi není dobře. Když zakašlu, starostlivě se na mě podívá a zkoumá, jestli nepotřebuju pomoc. Čím jsem si zasloužil náklonnost člověka, který je o tolik starší než já? Nevím. Je to velké štěstí, protože díky jeho přátelství rostu, mluví se mnou, jako bych byl dospělý. Závidím mu jeho zkušenosti a on se přiznal, že mi závidí moje kreslířské schopnosti.

„Tak se na to podívej, dřepíme na venkově a malujeme zbytečné stromy.“

„Malovat stromy je těžké. Jednou se ti to bude hodit, Amedeo. Micheli říká, že člověk se vždycky učí a potom to může libovolně použít.“

„Smažíme se tu na slunci jako dva pitomci. Koukni na ostatní.“

Ukážu Oscarovi spolužáky rozsazené na louce. Ti šťastnější si našli místo ve stínu pod nějakou větví, další si na hlavu uvázali kapesník.

„Musíš být trpělivý, Dedo.“

„Jenomže tady všichni žvaní o impresionistech a škole Macchiaioli, ale na světě jsou i jiní malíři.“

„Vidíš, že nemáš žádnou trpělivost?“

„Já nemám čas, Oscare. To je rozdíl.“

„Nemluv hlouposti, nebo se naštvu.“

„To nejsou hlouposti. Ty jsi jediný, kdo o mně ví úplně všechno.“

Oscar zvážní.

„Víš, kolik znám souchotinářů? A přitom chodí pracovat na rybí trh nebo do přístavu, třeba hned vedle mě. Lidi, co se dennodenně lopotí. A zdaleka ještě nejsou mrtví, jsou tam a dřou. Ono se na to totiž vždycky neumírá, víš? Když budeš dobře jíst a přestaneš se pozdě do noci poflakovat venku, nebudeš pít a v zimě se pořádně oblékneš, můžeš tu ještě hezky dlouho vydržet.“

„Oscare…“

„Jdi se s tím svým Oscarem vycpat. Jsi zdravější než já. O tom, že nemáš čas, už nechci slyšet ani slovo. Rozumíš? Podívej, jsem starší a větší než ty, a kdybych ti jednu ubalil, tak si to zapamatuješ.“

„Tak dobře, ale když já jsem zvědavý, co se venku všechno děje.“

„Jednou to uvidíš. Všechno si prohlédneš, pěkně v klidu.“

Nevěřícně zavrtím hlavou.

„Na to budeš mít ještě dost času.“

„Ty, Oscare, komu bys chtěl prodávat svoje obrazy?“

„Komukoli, hlavně když zaplatí. Co je to za otázky? Lepší malovat než vykládat bedny v přístavu, ne?“

Oscar se začne smát na celé kolo, jak to umí jen on. Obávám se, že nepochopil smysl mé otázky.

„Chceš je prodávat tady? V Livornu?“

„Nejsou snad peníze v Livornu stejné jako jinde?“

„Takže ty maluješ pro lidi?“

„Aha, ty se mě ptáš, jestli chci malovat pro obchodníky s uměním?“

„Nebo pro galerie, pro výstavy.“

„Chci malovat ke spokojenosti toho, kdo mě platí.“

„Takže i proto, aby si měšťáci věšeli tvoje obrazy do salónu?“

„Jak by ne, měšťáci platí.“

Začnu si ho dobírat.

„A v neděli si budou při rodinném posezení s hosty nad rybí polévkou libovat: ‚To je ale činaný obrázek. Kdopak ho dělal?‘“

Oscar se taky začne pitvořit a napodobí hlas fiktivního bohatého kupce. „Kdo by ho dělal? Přece Ghiglia, moc šikovný malíř tady od nás, z Livorna. Jestli chcete, představím vás. Když mu zadáte téma, trefí to přesně, jak si přejete. A vy si ho pak dáte do obýváku.“

Zakryju si obličej rukama, abych se na něho nemusel dívat.

„To je tak smutné.“

„Ne! To je skvělé! Představ si, kdyby se to rozneslo, můžu prodávat i ve Viareggiu, Castiglioncellu a možná i v Pise.“

„Ty se chceš dostat do Pisy a já zase na druhý konec světa.“

„Copak nevíš, že italské umění je nejlepší? Jestli chceš někam jít, jdi do Florencie. Už jsi byl někdy ve Florencii?“

„Ne. Ale Florencie je hned za rohem.“

„Když chce jít člověk do světa, musí dělat krok za krokem. Jestli nejsi úplně padlý na hlavu, tak to pochopíš. Když chceš dlouhodobě uspět, musíš se na to připravit. A nechoď na mě zase s tím hloupým tvrzením, že nemáš čas! Musíš si udělat tolik času, kolik potřebuješ. Jednoho dne najdeme obchodníka a pak už budeme jenom sledovat, jak rostou naše děti.“

„Oscare…“

„Nechci nic slyšet! Budeme mít taky spoustu výstav ve slavných galeriích a v časopisech budou vycházet naše fotografie, a až lidi uvidí, jak jdeme kolem, budou říkat: to je Ghiglia, ten malíř, a ten druhý je Modigliani, ten…“

Nenechám ho domluvit.

„Souchotinář.“

Oscar se ke mně prudce otočí, popadne mě za límec saka a vší silou mě přitlačí ke stromu.

„Tohle musí skončit. Rozumíš?“

„Oscare…“

Ještě jednou se mnou zalomcuje, takže si poškrábu záda o drsnou kůru.

„Rozumíš, nebo ne?“

„Rozumím.“

„Už nikdy od tebe nechci slyšet, že jsi souchotinář. Ani v legraci. Život je vážná věc a nesmíš mluvit hlouposti. Víš, že bych mohl umřít mnohem dřív než ty? Myslíš si, že to bude takový rozdíl, když spadnu z lešení na stavbě nebo když mě zavalí náklad v přístavu? Co ty víš o tom, jestli budu žít déle než ty?“

„Tak dobře, rozumím.“

Oscar mě nepouští, pořád mě tlačí ke stromu.

„Když můj otec umřel, byl ještě mladík. Myslíš, že věděl, kdy se to stane? Ty jsi nemocný, ale nemáš ponětí, kdy umřeš. Takže toho laskavě nech a žij!“

Oscar uvolní sevření a vrátí se na slunce, ke svému stojanu. Z jeho prudkého gesta jsem vycítil stejnou náklonnost, jakou mi dávala najevo matka, když jsem byl nemocný a ona seděla u mé postele. Neexistují dva lidé, kteří by se od sebe víc lišili, a přitom si byli tak podobní ve snaze zabránit mi, abych se posedle vracel ke stále stejným myšlenkám. Něžné dotyky mé matky a Oscarův hněv jsou výrazy lásky, bez kterých se v životě neobejdu.

Rodina

Když přijdu domů, moje sestra Margherita mě ani nepozdraví; vrhne na mě opovržlivý pohled, otočí se a jde do salonu. Slyším, jak se obrací na matku a schválně přitom zvýší hlas.

„Mladý pán se vrátil.“

Následuje krátká pauza, ticho přehlušené matčiným vzdechnutím. Potom zaslechnu, jak mě volá.

„Dedo.“

Když vcházím do salonu, vycítím napětí, které vyzařuje z Margheritina strnulého postoje vedle maminčina křesla.

„Co je?“

Matka se lehce usměje, ale hned zase zvážní. Margherita je z nich dvou rozhodně ta podrážděnější.

„Co se děje?“

Margherita je netrpělivá, nejradši by spustila sama, ale počká, až promluví naše matka.

„Dedo, je pravda, co se říká o tom Oscarovi Ghigliovi, s kterým se teď stýkáš?“

„Pravda? A co?“

Margherita se zachvěje, na její vkus na to jde matka příliš zeširoka, a proto se rozhodne zakročit.

„Určitě je to pravda. Myslíš si, že ti řekne pravdu?“

„Oscar se mnou studuje u mistra Micheliho.“

Margherita to upřesní.

„Je o osm let starší než ty.“

„Ano, ale co s tím?“

Matka dál chodí kolem horké kaše.

„Dedo, když jsi se rozhodl, že chceš odejít z gymnázia a začít malovat, našli jsme ti nejlepšího učitele v Livornu.“

„Maminko, Micheli je v Livornu jediný učitel.“

„Dala jsem ti svobodu, abys nemusel chodit se svými vrstevníky do školy a učit se latinu, a ty toho teď zneužíváš.“

„O čem to mluvíš?“

Margherita už se neudrží.

„Ten Oscar je dospělý chlap a ty jsi malý kluk, co nemůže dělat stejné věci jako dospělí muži. Zvlášť tehdy, když už o tom ví celé město.“

Maminka Margheritu pohledem vyzve, aby se uklidnila.

„Dedo, určitá místa se pro chlapce tvého věku nehodí.“

Zarazí se, vypadá spíš rozpačitě než rozzlobeně.

„Jaká místa?“

Margherita si všimne maminčina zaváhání a jde rovnou k věci.

„Ve tvém věku nemůžeš chodit do bordelu.“

„Já?“

„Ano, ty. Dvakrát tě viděli, jak jdeš dovnitř a ven s tím svým kumpánem. A navíc jsi prý i kouřil, měl jsi v puse cigaretu.“

Maminka se pokouší zasáhnout.

„No právě, Dedo, vždyť jsi nemocný, copak jsi ztratil rozum?“

Margherita se do toho opět vloží.

„A navíc se vůbec nestydíš stýkat se s tím… tím…“

Slovo „bordel“ už vyslovila a teď by chtěla najít nějaké vulgárnější označení, ale brání jí v tom fakt, že si zvykla na každodenní a nepřetržitou autocenzuru. V jejím slovníku neexistují sprostá slova, a hlavně nikdy nepoužívá výrazy, které by třeba jen vzdáleně mohly souviset se sexualitou. Moje sestra je osamělá žena bez radosti a žádosti. Nikdy ji nikdo nezahlédl s nějakým mužem. Po ničem netouží, jen po dobré pověsti své rodiny, aby mohla lidem dávat morální kázání a stát se celoživotní starou pannou.

„Stýkat se s tím… chudákem.“

Tak tohle je vůči Oscarovi největší urážka.

„Chudákem? To máš tedy pěkné názory. Nejspíš jsi zapomněla, že jsi sestra hlavního představitele socialistického hnutí v tomhle městě.“

„Tak ty mě budeš ještě kritizovat?“

„Proč ne? Kdo z nás dvou je horší? Já, protože chodím do bordelu, nebo ty, která označuje za chudáka dělníka, co se dře a ještě k tomu studuje? Pro Oscara sis mohla vymyslet vhodnější urážku, co já vím, třeba děvkař, kurevník, kanec.“

Margherita se obrátí na naši matku.

„Maminko, ty na to nic neřekneš?“

Maminka by se nejraději dala do smíchu, ale ovládne se.

„Dedo, jak to mluvíš se sestrou?“

A já se znovu pustím do Margherity.

„Nedokážeš to, viď? Tvoje měšťácká morálka všechny sprosťárny potlačuje už v zárodku. Nebo snad ne? Oscar je chudý, dělá otrockou práci, aby mohl studovat a malovat. Co je na tom špatného, když ho to táhne do bordelu, aby si tam trochu užil a odpočinul si?“

„Spolčuješ se s člověkem, který tě vodí za prostitutkami.“

„Za děvkami, Margherito. My říkáme za děvkami, nebo taky kurvami, štětkami, šlapkami… Prostitutky je příliš slušné slovo.“

Margherita už se nadechuje k odpovědi, ale naše matka zasáhne.

„Dedo! Poslouchej mě. Ty víš, že ti není dobře.“

„Maminko, mně je právě teď výborně.“

„Dedo, některé věci mohou být nebezpečné. Nesmíš si se svým tělem takhle zahrávat.“

„Mám nemocné plíce, ale tam dole nemocný nejsem.“

Margherita se neudrží a otočí se k matce.

„Slyšíš ho? Slyšíš, jak mluví se svou matkou a sestrou?“

„Tak jsem byl v bordelu, no a co?“

Maminka shovívavě zakročí.

„Nesmíš kouřit, Dedo. Škodí ti to, lékař to říkal jasně.“

Sestra po těch slovech naši matku hněvivě okřikne.

„Maminko! Copak tu jde o kouření?“

„Jistě, je nemocný.“

„A co ta ostuda, že tady náš klouček navštěvuje nevěstince? Co uděláme s tím?“

„Bojíš se, že si kvůli mně nenajdeš manžela?“

Tahle věta přistála na Margheritině tváři jako políček.

„Co si to dovoluješ? Děláme pro tebe všechno, jak se opovažuješ se mnou takhle jednat?“

„Víš, že jsou ty prostitutky, jak jim říkáš, moc sympatické a lidské? Vsadím se, že podle tebe propadly neřesti. Ale tak to není, můžeš se jít do bordelu sama podívat. Nebyla bys potom tak tvrdá.“

Margherita se obrací na matku a zvyšuje hlas.

„Maminko, řekni mu něco! Tak bude to?“

„Dedo, jak to mluvíš se sestrou?“

„Není to tak, jak si to představujete. Pořád myslíte jen na kulturu, překlady a děti, a potom ztrácíte pojem o skutečném životě.“

Margherita by mi nejradši vyškrábala oči.

„A ty si myslíš, že ten pojem o skutečném životě najdeš na takových místech? Mluvíš jako světák, co se ve všem vyzná. Ty bys měl děkovat, že jsi vůbec naživu. Protože na to, cos měl ty, už spousta lidí umřela.“

„Díky za připomenutí, sestřičko. Ale víš, že existují i jiné způsoby, jak být mrtvý? Například když někdo nerozumí okolnímu světu. Myslíš si, že děvky jsou něco míň než my?“

„Samozřejmě.“

„Ale to se mýlíš. Vědí toho mnohem víc než ty. A to bez ječení a předsudků.“

„No jistě, to ječení si nechávají pro zákazníky.“

„Aspoň nejsou z kamene jako ty.“

Margherita se na mě vrhne a snaží se mi vlepit facku. Stačí jen ustoupit o krok dozadu a vyhnu se jí.

„Nemáš právo říkat všechno, co si myslíš, jen proto, že jsi nemocný.“

Maminka se pokusí zasáhnout.

„Dedo, v tom má Margherita pravdu.“

Sestra pokračuje.

„Děláš téhle rodině jen ostudu.“

Matka se snaží její tvrzení uvést na pravou míru.

„Margherito, nepřeháněj.“

Sestra si jí nevšímá a pokračuje.

„Ty, pouhý kluk! Je vůbec možné, že si neuvědomuješ, co je to hanba?“

„Ne, neuvědomuju.“

Maminka se do toho opět vloží.

„Přestaňte se hádat! Nemůžeme si o tom promluvit v klidu?“

„S tímhle pitomcem, kterému ještě teče mléko po bradě?“

Maminka ji neposlouchá a trpělivě mě osloví.

„Dedo, musíš mi slíbit, že už nebudeš kouřit.“

Margherita znovu vybuchne.

„Aha, už to chápu, ono tu jde o kouření. Ne o špatnou pověst.“

Zvýším hlas.

„Jakou špatnou pověst?“

„Všichni tě viděli, neumíš přitom být ani diskrétní.“

„Aha, takže jde o diskrétnost. Dělat se to smí, ale aby tě neviděli ostatní?“

„To taky, ano.“

„Ty jsi tak pokrytecká! Do bordelu chodí všichni. Kdo tam nebyl, neví o životě nic.“

„Párkrát jsi spustil kalhoty a už víš, jak to na světě chodí?“

„Ne, to víš nejlíp ty, která se drží maminky za sukně a nechá si ode všech říkat slečno.“

Margherita se mě znovu pokusí udeřit. Tentokrát počítá, že se budu snažit facce vyhnout, a zasáhne mě přímo do obličeje. Já se dám místo odpovědi do smíchu.

„Věděla jsi, že slečna se říká i děvkám, ne jenom svobodným ženským?“

Přiletí další facka, ale necítím žádnou bolest. Matka vstane z křesla a vloží se mezi nás.

„Už vás mám dost. Takové scény už nechci vidět, je to jasné? Dedo, mě nezajímá, co si lidé myslí.“

Margherita vytřeští oči.

„No to nám ještě chybělo.“

„Buď zticha!“

„Vím, že muži chodí do těchhle podniků stejně samozřejmě a bezmyšlenkovitě jako do kostela nebo do synagogy. Nikdy nepochopím proč, ale vím, že ty slečny…“

Nenechám ji domluvit, je to pro mě příliš lákavá příležitost, obrátím se k Margheritě.

„Vidíš? Maminka jim taky říká slečny.“

Margherita nestačí zareagovat. Matka pokračuje.

„Nevím, proč za nimi muži chodí, ale pro všechny jsou přitažlivé a já nechci vědět, co dělají. Dedo, mně jenom nahání strach, že bys v takových podnicích mohl onemocnět. Nesmíš zbytečně riskovat. A taky nesmíš kouřit. Máš slabé plíce. Ty nejsi jako ten tvůj přítel. Určité věci si nemůžeš dovolit. Vsadím se, že jsi taky pil.“

„Ne.“

„Nelži.“

„Skleničku vína.“

„Musíš si uvědomit, že to nemůžeš. A potom mám výhrady i po morální stránce.“

Margherita se přihlásí ke slovu.

„No konečně!“

„Vím, že taková místa navštěvují všichni muži a nevylučuji, že tvůj otec na Sardinii dělá něco podobného.“

„Maminko!“

„Teď mluvím já, Margherito! Problém je v tom, že ty dívky jsou hodné a vlídné k zákazníkům, protože je to jejich povinnost. Prostitutka je vykořisťovaná osoba, a kdyby mohla, tak tuhle práci nedělá. Ty jsi příliš inteligentní na to, abys neviděl sociální nespravedlnost. Víš, co říká Emanuele? Že buržoazie využívá ženy z proletariátu i tak, že je nutí roztahovat nohy.“

To už je na Margheritu moc.

„Co já si musím vyslechnout!“

„Ženu platí stejně jako dělníka. Rozumíš?“

„Ano.“

„Všichni muži, kteří navštěvují tahle místa, předstírají, že to nevědí, a když jsou jednou venku, tak těmi ženami pohrdají, a čím víc jimi pohrdají, tím lehčí pro ně je za nimi chodit. Koneckonců vím, že jsi mladý a následuješ svůj instinkt. Chtíč ti zabraňuje přemýšlet, ale je nejvyšší čas, abys s tím začal. Je ti všechno jasné?“

„Ano, maminko.“

„Musíš pečovat o své tělo, máš jenom jedno, a to už si vytrpělo dost. Slib mi, že se těmhle podnikům budeš vyhýbat.“

„Slibuju.“

Něco jako klid

Poslouchám, co říkají ostatní, a Vivì mi mezitím rozepíná poklopec. Cítím její lehkou a útlou ruku, která mě něžnými pohyby laská přes spodky. Dívám se do jejích zelených očí, jakoby poprášených zlatým prachem, a na její bílou pleť, která je tak bledá, že vypadá až nadpozemsky. Je tak mírná, něžná a přítulná, že si jen stěží dokážu představit, že její chování je jen výsledkem přísné výuky zdejší bordeldámy. Její kaštanové vlasy mi spadají na rameno, ve tváři má zasněný, romantický výraz. Na sobě má lehoučkou krajkovou košilku slonovinové barvy, nemá podprsenku a dokonce ani kalhotky. Jedno ramínko jí sklouzne přes rameno a odhalí dokonalé poprsí, které je o něco větší, než jsem si při pohledu na její štíhlé tělo dosud představoval. Už dvakrát jsem platil za Oscara a dnes se mě rozhodl pozvat on a zavedl mě do speciálního, velice elegantního bordelu. Rudý samet, okrově žluté závěsy, stoly z drahocenného dřeva, polstrované židle, nákladné zařízení, dokonce je tu i malý bar, u něhož se host může nechat obsloužit od dívek nebo samotné „madam“. Oscar sedí nedaleko ode mě a šeptá si s nějakou blondýnou s modrýma očima, která se tváří podstatně méně romanticky než moje Vivì.

Celou společnost obveseluje elegantní pán kolem padesátky, který roztržitě hraje na klavír všechno možné, od Chopinových nokturn a Beethovenovy Měsíční sonáty až po Rachmaninova a Bachova preludia. Dennodenně opakuje stejný repertoár a je na něj tak zvyklý, že mu přitom nedělá žádné potíže zároveň s námi všemi konverzovat. Nikdy se nedívá na klávesnici, pozoruje do všech detailů dění před sebou, dohlíží na zákazníky i na děvčata, dbá na to, aby se všichni chovali jaksepatří a aby příliš neotáleli. I v luxusním podniku se musí v určitou chvíli konzumovat. Pán se na mě usměje.

„Nejseš na tenhle podnik ještě trochu mladej?“

Oscar přestane špitat své dívce do ucha a osloví toho pána tónem, který nepřipouští odpor.

„Přišel se mnou, ručím za něj. Je to můj bratranec, zapomněl si doklady. Sice tak vypadá, ale není to žádný cucák.“

Pán se usměje a obrátí se na Vivì.

„A ty, Vivì? Co na něj říkáš? Cucák, ne?“

Vivì zvedne oči k pánovi a věnuje mu milý, potutelný úsměv.

„Ani bych neřekla.“

Oscar vyprskne smíchy.

„Vidíte? Vždyť to říkám.“

Blondýna, která je s ním, zažertuje.

„Pan Manfredo se musí informovat, je to jeho povinnost. Dělá to tak vždycky, tak se nesmíš urážet, víš?“

„Já se neurážím.“

„Vždyť ti to vidím na očích, že máš za ušima, že nejseš žádný neviňátko.“

Vivì se teskně usměje, její ruka se činí v mém poklopci. Manfredo se na mě dívá a tváří se vážně.

„Jestli přijde kontrola, bude malér. Pokuty sou pěkně mastný.“

Manfredo se obrátí na Oscarovu blondýnu.

„Že jo, Boloňská?“

„No jo.“

Podívám se na Manfreda a položím mu nesprávnou otázku.

„Boloňská?“

„To je její umělecký jméno.“

„Aha, já myslel, že jí říkáte příjmením.“

Blondýna i Oscar vybuchnou smíchy. Manfredo se na mě podezřívavě zadívá.

„Hele, chlapečku, určitě už ti bylo vosumnáct?“

„Proč?“

„Boloňská se říká těm, co provozujou vysoký umění.“

Tvářím se, jako že rozumím.

„Hm.“

Na pomoc mi přijde samotná Boloňská, která mi pohlédne zpříma do očí, otevře pusu, rychle zakrouží jazykem a nasaje vzduch, až to mlaskne. Teď už tomu doopravdy rozumím.

„Specialita kraje Emilia, jako tortellini.“

Madam Julie, spíš sedmdesátnice než šedesátnice, sedí tiše u baru a lhostejně nás pozoruje, přitom opakovaně kontroluje dvoje kukačkové hodiny na stěně. Občas stroze povzbudí hosty, aby šli nahoru do pokojů. Ve skutečnosti všichni vědí, že tyhle společné chvíle zahálky, pití, kouření a klábosení jsou v bordelu největší zábava. Výjev, který mám před očima, zatímco mě skvostná Vivì pomalu a lehce laská v rozkroku, je kouzelný.

Představa předčasné smrti ve mně vyvolává zoufalou snahu urychlit jednotlivé životní etapy. Do všeho se vrhám s velkou lačností, protože se bojím, že nebudu mít čas svůj hlad ukojit. Dychtím po poznání, chci všechno vyzkoušet a zažít. To platí pro malířství i všechny požitky. Mám nutkání uniknout smrti i tou „nemorální“ cestou. V bordelu si můžu namlouvat, že jsem ve společnosti podobných andělů, jako jsem já: padlých, nemocných a pomíjivých.

Nevím, jestli se krásná Vivì v mé společnosti cítí opravdu dobře. Možná všechno dělá jen kvůli chudobě. Já zase všechno dělám kvůli přesvědčení, že nemám času nazbyt. Naše neutěšenost má podobné rysy. Tyhle dívky jsou koneckonců jako jeptišky v klášteře, z bordelu nesmějí ani na krok. Žijí spolu, jedí spolu, spí spolu a možná se společně i modlí. Prohlížím si zákazníky i děvčata a nevidím na nich nic zvrhlého. Nikdo nespěchá nahoru do pokoje, aby uspokojil naléhavou potřebu a zbavil se svých tělesných tekutin, každý chce mít jen pocit, že má vedle sebe mladou ženskou, které se líbí. Je tu jeden velice elegantní čtyřicátník, který kouří doutník a zaplňuje místnost dráždivou a příjemnou vůní, jeho dívka mu hladí ruce. Tváří se nesměle a nepřítomně, jako by se spíš než na sex soustředil hlavně na kouření a pití. Má uhlazené způsoby, které ve mně vyvolávají představy o smutném příběhu osamění a lásky se špatným koncem. Všimne si, že se na něho dívám, a usměje se.

„Voní to pěkně.“

„Můj doutník?“

„Ano.“

„To je jen takový obyčejný, toskánský.“

„Dobrý.“

Madame Julie se do toho sarkasticky vloží.

„Dobrej tak na zahánění komárů.“

Muž se trpělivě usměje.

„To je stařený tabák.“

Madam si nenechá ujít příležitost.

„Stařenej… spíš zkaženej.“

„Chceš jeden?“

Jeho otázka mě přivede do rozpaků.

„Neobtěžujte se.“

Muž beze slov vytáhne z kapsy pečlivě seříznutou půlku doutníku a vlídně mi ji podá.

„Je tvůj.“

V první chvíli mě bezděky napadne ho očichat. Cítím pronikavou, hořkou vůni slámy, a také tmavé čokolády.

„Musíš ho kouřit v klidu, pomalu. S vínem nebo s grapou.“

„Díky.“

„Není zač.“

Všechny tyhle vzájemné zdvořilosti iritují madam, která si nechá říkat po francouzsku Julie, ale s tou zemí nemá kromě jména samozřejmě nic společného. Silným benátským přízvukem nás pobízí, abychom si pospíšili.

„Polívka je na stole, pánové. Chcete, aby vám vystydla? Jestli jste si sem přišli dělat pánskej klub, tak jste na špatný adrese.“

Vlídný muž, který mi daroval půl doutníku, vstává z pohovky, galantně nabízí rámě svému děvčeti na podpatcích a pomáhá mu do schodů. Jakmile se dívka otočí, odhalí prakticky celé své pozadí, malé a pevné, které bych si naopak představoval širší a méně kompaktní. Jedním z charakteristických rysů bordelu je fakt, že si člověk může ověřit proporce ženského těla. Rozměry zadků a poprsí žen nebo dívek pod oděvem mohou klamat; je téměř nemožné přesně zjistit jejich skutečnou postavu.

Tady v bordelu holky naopak vystavují svou nahotu na odiv zcela otevřeně. Pravda o ženském těle mi vyvstává před očima bez jakýchkoli švindlů. Bordel je velice demokratické místo. Nahota nastoluje vládu spravedlnosti a pravdy, což platí i pro obrazy, pokud tedy člověk není nucen malovat celý život čluny, stromy a koně.

„No tak, pánové, račte do pokojů.“

Natáhnu se oblečený napříč přes postel a klátím nohama. Vivì otevře zásuvku a s dětinským výrazem ve tváři mi ukazuje krabici bonbonů. Směje se. Nedočkavě jeden rozbalí a strčí si ho do pusy.

„Chceš? Poslala mi je teta z Florencie.“

„Díky.“

„Rybízovej.“

Přinese mi červený bonbon a vloží mi ho do úst, potom si lehne vedle mě. Mlčky spolu chroupeme bonbony, oba s mírným dětinským úsměvem na tváři. Vivìin dech voní stejně jako bonbon, který mám na jazyku. Přitisknu se k ní a chci ji políbit, ale zarazí mě.

„Ne, to nemůžu.“

„Co nemůžeš?“

„Nemůžu se líbat na pusu, to je zakázaný. Všechno ostatní se smí, ale líbání ne.“

„A proč?“

„Protože přes polibky se přenášejí nemoci.“

„Víc než přes…“

Ukážu dolů.

„Určitě. Každej měsíc sem chodí doktor, prohlíží nás a vždycky nám říká, abysme se nelíbaly, kvůli tuberkulóze.“

Srdce se mi prudce rozbuší.

„Je jí teď všude spousta. Lidi třeba ani nevědí, že jsou nemocný. Stačí totiž jen trocha slin, víš? I malá kapička.“

Je mi, jako by mě odhalila. Vivì mezitím soucitně vypráví o nemocných.

„Víš, že se to nedá vyléčit?“

„No, něco jsem slyšel…“

„Je to hroznej život a lidi často umírají mladý. Chutná ti ten bonbon?“

„Moc.“

Nakrátko zavládne ticho a Vivì mi vsune ruku pod poklopec, jako předtím v salonu. Potom mi položí rutinní otázku.

„Jak bys to chtěl?“

„Nevím. A ty?“

„Mně je to jedno. Tak jak ti to mám udělat?“

„Musíme o tom teď rozhodovat? Budeme dělat, na co máme chuť, jen tak, bez rozhodování.“

„Chceš se nechat překvapit?“

„No, třeba.“

„Chceš ještě bonbon?“

„Ne, kdyžtak potom.“

„Některý chlapi potom kouří.“

„Bonbon je taky dobrý.“

„Tobě ještě nebylo osmnáct, že ne, Amedeo?“

Neodpovím, srdce se mi zase rozbuší. Ona se dá do smíchu.

„Určitě ne, maximálně tak šestnáct. Ale mně na tom nezáleží, ani mně ještě nebylo osmnáct.“

„Opravdu?“

„Nikdo o tom nesmí vědět. Teda, zákazníci o tom nesmí vědět. Madam Julie má strach, aby to potom nepráskli.“

„Aha, chápu. Ty jsi z Florencie?“

„Hm. Byl jsi někdy ve Florencii?“

„Ještě ne.“

„A co vůbec děláš?“

„Já? Malíře.“

„Jestli chceš malovat, musíš vidět všechnu tu nádheru v galerii Uffizi.“

„Já vím. Ty jsi tam někdy byla?“

„Ne. Nikdo mě tam nikdy nevzal. Otce jsem nikdy nepoznala a máma pořád pracuje. Už víš, jak to chceš? Myslím, že jsi připravenej. Víc než připravenej.“

Zasměje se a sevře dlaň, kterou mě laská.

„Nejdřív si trochu popovídáme.“

„Víš, že si chce spousta chlapů jen povídat? Kdoví proč sem vůbec chodí. Jestli chceš jenom mluvit, můžeš to dělat s manželkou, ne?“

„Já nejsem ženatý. A o čem si s tebou povídají?“

„Většinou si stěžujou, na práci, na děti, na ženský, vy chlapi jste hrozně ufňukaný. Jenomže ty, co si chtěj povídat, dávaj největší spropitný. Takže je to nakonec fajn, nemusím tolik pracovat a víc vydělám.“

„Ty jsi ze všech nejkrásnější, Vivì.“

„Díky.“

„Mohla bys dělat něco jiného.“

„Jako moje matka? Vydělávat kůže a dřít si ruce do krve?“

„Mohla by ses zasnoubit.“

„Proboha, ty taky? Pár zákazníků se zmínilo, že by mě chtěli… jak se to říká? Vykoupit?“

Pobaveně se zasměje.

„Jsou to blázni. Podívej, jaký mám prádlo, krajky, závoje, vyšívaný kalhotky.“

„Ty žádné kalhotky nemáš, Vivì.“

„Přece v prádelníku, ty troubo. Mám co jíst, co pít a v zimě jsem v teple. Kdo si žije v takovým pohodlí a má navíc doktora, léky? Chápeš to? Když si někoho takovýho vezmu, začne se nudit a vyhodí mě zpátky na ulici. Já nikomu nevěřím.“

Musím obdivovat Vivìinu věcnost, praktičnost i očividnou znalost lidského pokolení a jeho bídy. Vidí lidi takové, jací opravdu jsou. Vyzná se líp než já.

Nám mužům naopak vždycky dělá potíže vyrovnat se se silou a odvahou žen. Chceme, aby nám naše matky pomáhaly a utěšovaly nás, aby nás naše dcery a sestry chápaly, snoubenky a manželky milovaly a zbožňovaly, děvky vzrušovaly a ukájely. Máme v sobě spoustu přihrádek, do kterých ukládáme to, co se nám ze ženského světa hodí. V každé takové přihrádce musí být jedna žena schopná uspokojit momentální potřebu. Dopadnu taky tak? Obávám se, že ano. Jsem koneckonců synem svého otce. Ten se vrací ke své rodině jen tehdy, když musí otevřít jednu z těch přihrádek, nadepsanou „povinnost“. Protože i to je potřeba, jedna z největších, kterou muži mají. S povinnostmi roste úcta těch druhých.

Jenomže když se muž, který mě zplodil, vrací do Livorna, je duchem nepřítomný, roztěkaný, jako by zapomněl, kdo je jeho rodina. Nikdy nestál u mého lůžka a kvůli ztracenému majetku se z něho stal jakýsi automat lhostejný ke všem citům. Představuju si ho tak, jak ho stroze popisuje moje matka: jak se v bordelu někde na Sardinii obveseluje s děvčaty, o kterých ani neví, jak se jmenují, a u nichž spíš než o rozkoš žebroní o společnost. Mezi námi je jen jediný rozdíl, já se totiž ještě snažím pochopit, co ve skutečnosti znamená sex, láska, tělo a myšlení ženy. A on už se cítí být víc doma v kdejakém bordelu než ve své vlastní rodině.

Ztrácím se v podobných úvahách a Vivì mě postupně přestává laskat. Usnula a moje vzrušení odeznělo. Pozoruju ji a dochází mi, že je opravdu nádherná. Záře její světlé pleti prosvětluje celou místnost, ňadra jsou pevná a plná, bradavky malé a vztyčené. Rád bych ji namaloval. Obdivuju ji, ale už v tom není sexuální náboj, rozhostil se ve mně mír související s klidem, který vyzařuje krása. Ve stavu jakéhosi odevzdání její tělo a duše splynuly v jedno, takže tím spíš vypadá, jako by ani nebyla z tohohle světa. Téhle dívce je pravděpodobně souzen těžký život plný podlostí, které bude muset snášet. Tohle je ale kouzelná a jedinečná chvíle. Člověk by ji měl ukrást a zvěčnit ji.

Začínám si uvědomovat, že se právě rozhoduju, co budu chtít malovat v budoucnu: neopakovatelné okamžiky odevzdání. Žádná zátiší, věci, čluny ani zvířata. Muž a žena ve chvílích klidu a míru. Jen tehdy si člověk může uvědomit, kým vlastně je. Klid rozjasňuje mysl, otevírá ji nečekaným zábleskům důvtipu, umožňuje nám porozumět něčemu, co je v nás, a bez hněvu a úzkosti se s tím smířit.

Útěcha

Zase horečka. Zase kašel a bolest. Plival jsem krev. Nemoc se vrací v náhlých a nečekaných návalech. Lékař říkal, že tahle krize přejde dřív než ostatní, protože není tak silná. Je tam sice oboustranný pleurální výpotek, ale horečka je slabší a lze ji snadněji srazit. Matka už se zase tváří, jako by nebe bylo bez mráčku. Povzbudivě se na mě usmívá a zahrnuje mě pozorností. Její způsob lásky se projevuje jako odpor vůči rezignaci. Vidím, jak stárne, ale neztrácí ani špetku energie. Kdyby se přestala starat a být užitečná, začala by umírat. Moje matka je živoucí důkaz, že svatosti může člověk dosáhnout spíš každodenní námahou než obracením myšlenek k bohu. Doufám, že existuje vyšší spravedlnost; kdo pomáhá druhým, zaslouží si, aby mu bylo pomoženo, i kdyby mezitím měly uplynout miliardy let.

Tušení konce v mém věku mi každý den způsobuje šrámy na duši. Daří se mi je hojit jen spánkem. Když přijde noc, jsem tak unavený, že si zalezu do postele s jedinou nadějí: že budu spát. Bohužel se mi nedaří hned vypnout, neklidně se převaluju pod přikrývkou, čtu, přemýšlím, ale skoro nikdy neusnu, jak bych chtěl. Matka mi poslední dobou vaří bylinkové čaje, protože doufá, že mě vyléčí z nespavosti. Chtěl bych něco silnějšího. Kdybych spal celou noc, byly by i dny snesitelnější. Někdy mám ve spánku pocit, že se dusím, přestávám dýchat a s trhnutím se probudím. Lékař mezi těmihle problémy a souchotinami nevidí žádnou souvislost. Možná se jenom bojím, že umřu ve spánku.

Tajně jsem udělal jeden pokus, fungovalo to a teď ho v jistých časových odstupech opakuju. Než si lehnu, jdu do kuchyně, naliju si sklenici vína a vyprázdním ji jedním dechem. Na chvíli se uklidním. Když položím hlavu na polštář, trochu se mi točí, ale když to vydržím, usnu. Kdyby to maminka věděla, nejspíš by to neschvalovala. Pořád opakuje, že kdo se chce vyléčit z tuberkulózy, musí dobře jíst a vyhýbat se všemu, co by mohlo tělu vzít sílu. Alkohol je zakázaný. Bude lepší, když se nikdo nedozví, že potají piju, určitě by všechno víno odnesli. Já jsem přesvědčený, že tuberkulóze je veškerá opatrnost k smíchu.

Matka pochopila, že malování mi dokáže ulevit od myšlenek, kterými jsem posedlý, ale zároveň ví, že bych se kvůli němu mohl trápit, zvlášť kdybych zjistil, že nemám talent. V takovém případě by se umění změnilo… „Dedo, musím jet do Florencie podepsat dvě smlouvy s mým nakladatelem. Mohl bys jet na pár dní se mnou. Zamlouvá se ti ten nápad?“

„Moc.“

„Mistru Michelimu řekneš, že budeš několik dní chybět. Nech si od něj poradit, co si máš ve Florencii prohlédnout.“

„Čluny a koně.“

Maminka se usměje, pochopila moji sarkastickou poznámku, ale nijak ji nekomentuje.

„Já vím, co je ve Florencii k vidění. Na to se ho nemusím ptát.“

Florencie (1901)

Nevěděl jsem, že Florencie kdysi byla hlavním městem Itálie. Sice jen krátce, ale přece. Během těch pár let tady zahájili rozsáhlé práce, přestavěli ulice a náměstí. Florenťané tvrdí, že dřív to bylo lepší, ale lidé, jak známo, by byli vždycky nejradši, kdyby se nikdy nic neměnilo. Portýr v hotelu, kde jsme si pronajali pokoj, si právě stěžuje mamince.

„Drahá paní, ten, kdo zbořil část hradeb, byl blázen. Naše město bylo tak krásné.“

„Pořád je krásné.“

„Florenťani milovali svoje hradby a Starý trh. Nebylo zapotřebí stavět nové domy a čtvrtě. Už tak je nás tolik, a když k tomu přidáte turisty, už se tu nedá dýchat. Za všechno může ten Poggi.“

„Kdo je to?“

„Architekt, pardon, ‚urbanista‘, jak si nechává říkat. Všichni ho nenávidí.“

„Nechápu rozdíl mezi ‚před‘ a ‚po‘ tomhle Poggim. Ale ve Florencii je plno lidí a pro vás, hoteliéry, je to určitě dobře.“

„Víte, kolik nás je? Jenom Florenťanů skoro padesát tisíc. Přičtěte k tomu cizince, co jezdí na prázdniny, a ty, co se sem přestěhovali kvůli kráse města, a ty, co jsou na venkově. Hlavně Angličanů je tu jak máku; za chvíli už to tady bude úplně jako v Anglii.“

Teď klidně kráčíme městem a pozorujeme, jak žijí Florenťané. To, co vidíme, portýrova slova nepotvrzuje: lidé jsou klidní, pracovití a vyrovnaní. V ulicích potkáváme spoustu dělníků v tmavomodrých a hnědých kombinézách, někteří jdou do továrny, jiní na stavbu. Do několika čtvrtí se soustředili lidé, kteří vykonávají určité řemeslo: všichni klenotníci a zlatníci mají krámky kolem mostu Ponte Vecchio, truhlářské dílny jsou v ulici via Maggio. Maminka říká, že florentští krejčí jsou moc šikovní a vyhlášení. Pak je tady taky spousta lidí, kteří zpracovávají kůže nebo slámu, a nábytkáři vystavují stoly a kredence přímo na ulici. Na Florencii se mi nejvíc líbí její elegance, muži i ženy jsou mnohem zajímavější a půvabnější než v Livornu. Společníci jsou k dámám pozorní, zdvořilí, vždycky jim podrží dveře, uhlazeně a nenuceně jim nabízejí rámě. Dál se rozhlížím kolem sebe, protože jsem z venkova a všechno mě udivuje.

„Líbí se mi tu úplně všechno, maminko.“

„A to jsi ještě nic neviděl. Teď půjdeme na zákusek.“

Jsme v takzvané Sloupové kavárně, které se tak říká kvůli čtyřem pilířům podpírajícím bohatě zdobený strop, a všechno je velkolepé a plné života. Ani jednou jsem nezakašlal, možná je právě tohle lék na souchotiny: krása. Všude cítím vůni toskánských doutníků, stejných, jaký mi daroval ten noblesní pán v luxusním bordelu. Zakouřil bych si. Mamince to neříkám, nikdy to nikomu neřeknu.

Další významnou florentskou kavárnou, která vznikla po vzoru pařížských a vídeňských podniků, je Paszkowski. Zdejší atmosféru vytvářejí petrolejové lampy a tabákový kouř, je hřejivá, zlatavá. Dělají tady vynikající zákusky a zmrzlinu ve všech možných příchutích. Cpu se jako bezedný a matka se často směje, baví se, už léta jsem ji neviděl tak spokojenou. Nejdůležitější pro ni je, abych pozřel co nejvíc jídla. Já na tohle moc nevěřím, protože vždycky když se přejím, mám nafouklé břicho a špatně se mi dýchá. Ona si ale nedá říct, a když mám pocit, že jinak by nebyla šťastná, nacpu se klidně až k prasknutí.

„Vrátíme se do hotelu, Dedo, jsem ospalá. Tvoje maminka už není nejmladší.“

„Moje maminka je jako brigádní generál. V kolik se máš zítra ráno sejít s nakladatelem?“

„To tolik nespěchá.“

„Až za ním půjdeš, smím se mezitím projít?“

„Ale musíš zůstat v centru.“

„Jistě, budu se procházet jen v centru.“

„Odpoledne pak půjdeme do galerie Uffizi, tak se nesmíš moc unavit.“

Slyším matčino těžké oddechování, nepatrně chrápe. Já naopak nespím, jako obvykle. Navíc jsem se přejedl a pořád jsem vzrušený ze všeho, co jsem viděl. Jsem si jistý, že celou noc nezamhouřím oka. Musím se něčeho napít. Když se nenapiju, neusnu a budu fantazírovat až do rána. Nevím, jak to udělat. Doma je to snadné, tiše proklouznu do kuchyně, napiju se a vrátím se do postele. Ale co tady? Vstanu, po špičkách dojdu ke dveřím, otočím klíčem a pomalu otevírám dveře, abych nedělal hluk. Maminka spí dál. Vyjdu na chodbu a po schodech sestoupím až k recepci. Je tam jen pán, který nás ubytovával. Píše něco do tlusté knihy. Zvedne oči a uvidí mě.

„Potřebuješ něco?“

„Nemůžu usnout.“

„A paní maminka?“

„Ta to má dobré. Spí.“

„A proč ty nespíš?“

„Přejedl jsem se.“

„Chceš vodu?“

„Ano, díky.“

Muž vstane, na několik vteřin zmizí za závěsem, a pak se znovu objeví s láhví a sklenicí.

„Tady.“

Nalije mi a přes pult mi podává sklenici. Na vodu nemám vůbec chuť, ale přinutím se a piju.

„Vy se nenapijete?“

„Já?“

Usměje se na mě a ukáže na sklenku plnou jantarově žluté tekutiny vedle knihy, do níž cosi zapisuje.

„Co to je?“

„Francouzský pití. Všechno, co je z Francie, je dobrý. Jmenuje se to Armagnac.“

„Zní to jako jméno nějakého mušketýra.“

„Koho?“

„Athos, Portos, Aramis a Armagnac… znáte Tři mušketýry? To je román, francouzský. Napsal ho Alexandre Dumas.“

„Děláš si ze mě šoufky?“

„Ne. První tři se tak opravdu jmenují. A pak je tam ještě D’Artagnan.

„To už jsem někde slyšel.“

Usměju se a pohlédnu na jeho sklenku.

„Je dobrý, ten Armagnac?“

„Vynikající, nádherně to klouže do krku.“

Když to dořekne, upije doušek a vzdychne.

„Je to silné?“

„Hm.“

„Jak to chutná?“

„Jako Armagnac. Má nezaměnitelnou chuť.“

„Můžu si přivonět?“

Podá mi sklenku. Přiblížím si ji k nosu, nasaju vůni, připomíná mi směs lékořice, čokolády, kouře, dřeva a medu.

„Dobrý.“

Naznačí mi, abych mu sklenku vrátil. Podám mu ji.

„Až vyrosteš, budeš taky pít Armagnac.“

Znovu se napije a já tiše stojím na místě a nemám se k odchodu.

„Můžu tady zůstat? Budu vám dělat společnost.“

„Musím ještě dodělat nějakou práci. Samý počty, jenže čísla mi moc nejdou.“

„Mně ano. Můžu vám pomoct.“

„Opravdu? Díky.“

Usměje se a nechá mě nakouknout do sešitu s výpočty.

„Výdaje a příjmy. To jsou šéfovy účty, chce to mít ráno hotový.“

„Udělám to, jestli chcete.“

„To ti nemůžu svěřit. Když uděláš chybu, vyškrábe mi pak oči.“

„Vypočítám to a vy si to zkontrolujete.“

„Hm, tak to bude jednodušší, jestli to opravdu dovedeš.“

Skloním se nad sešitem a natáhnu se pro sklenici s vodou, upiju z ní a položím ji vedle sklenky s Armagnacem.

„Začneme od výdajů. Máte tužku?“

Otočí se, aby mi podal něco na psaní, a já mezitím předstírám, že beru do ruky sklenici vody, ve skutečnosti ale rychle popadnu sklenku s Armagnacem a naráz ji vyprázdním. Najednou mám pocit, jako by ve mně něco vybuchlo, do žaludku se mi zevnitř zabodne tisíc jehel. Něco takového jsem nečekal. Zakašlu a vtom se mi po těle rozlije vlna tepla.

„Zakuckal ses?“

„Ano.“

„Já pořád říkám, že voda škodí.“

„Tak mi dejte Armagnac.“

„Cože? Ani nápad.“

Podává mi tužku. Udělám výpočet a pod něj napíšu výsledné číslo.

„Hotovo.“

„Už? Jde ti to jako po másle.“

„Uděláme další sloupec?“

Na pultu už stojí dvě sklenky Armagnacu. S vrátným jsme se spřátelili. V několika starších výpočtech jsem objevil chyby v součtech a teď jsem pro něho něco jako hrdina. S prací už jsme hotovi a já do sebe nalil tolik likéru, že se můžu vrátit do pokoje a doufat, že usnu.

„Zítra dopoledne se půjdu sám projít do centra.“

„A co paní maminka?“

„Má pracovní schůzku.“

„Hlavně nechoď na druhou stranu Arna. Nepřecházej mosty, kdyby ses dostal do San Frediana, byl by z toho jen malér.“

„Do San Frediana?“

„Jo, tak se říká prostředku čtvrti Santo Spirito. Je to takzvanej „černej rajón“. Tomu se obloukem vyhni. Maminka ti to neřekla?“

„Ne. Je to tam nebezpečné?“

„Je to o krk. To místo má nejhorší pověst z celý Florencie. Je tam spousta kriminálníků, hrozná díra. Představ si, že ani policie si tam nedokáže zjednat pořádek.“

Už přes hodinu poslouchám vrátného, který nepřetržitě pije a mluví. Má už pěknou špičku, řeční jako vodopád a v zamyšlení mi třikrát nalil Armagnac, ani si toho nevšiml.

„V ‚černým rajónu‘ se dějou nepředstavitelný věci. Vlastně by se o něm přespolním vůbec nemělo říkat, protože jsou potom jako posedlí a musí se tam vypravit za každou cenu. Hlavně Angličani, co nemůžou uvěřit, že existujou ještě divnější místa než u nich doma. V San Fredianu se vede válka, na jedný straně spekulanti, co chtěj demolovat a vyhnat odtud lidi, aby mohli celou čtvrť přestavět, a na druhý straně místní, co tam žijou. Ty se zuby nehty brání útokům bohatejch majitelů stavebních firem.“

„Bojují proti boháčům? Tak to jsou socialisti, jako můj bratr.“

„Tam to maj na povel anarchisti, v černejch košilích a s rudým šátkem na krku. Kdyby se tam ukázali socialisti, vezmou hole a poženou je svinským krokem.“

„Socialisti taky bojují proti bohatým.“

„Maj jenom plnou hubu řečí. V rajónu nestačí bejt socialista, tam musíš bejt podvratnej živel. Pětina obyvatel má záznam u policie.“

„Ale jak to všechno víte?“

„Pocházím odtud, narodil jsem se tam a taky jsem tam vyrůstal. Víš, jak by tam zatočili s takovým, jako seš ty? Nabančili by mu holí, svlíkli ho do naha, a kdyby umřel, tělo by ukryli. Když tam chce policie zakročit, musí vyslat desítky lidí; kdyby jich bylo míň, tak je s nima amen.“

Nalije si další Armagnac a bezmyšlenkovitě se chystá nalít i mně.

„Ne, díky, to stačí.“

Rozvášněně vypráví dál.

„Jakmile se přiblíží policie, vyjdou do ulic stovky rozzuřenejch chlapů a ženskejch se zbraní v ruce. Není kam utéct.“

„A kdo tam vůbec bydlí?“

„Zloději a vrazi. Dobře organizovaný lidi, co se před ničím nezastaví. Dokážou se vyhnout každý kontrole díky tajným průchodům a úkrytům.“

Unešeně se na něho dívám, vyprávění o tamějším podsvětí mě fascinuje.

„Střechy jsou vzájemně propojený, takže se po nich zločinci dostanou ven.“

„Říkal jste, že jste se tam narodil, ale nevypadáte tak.“

„Já jsem slušnej člověk. Ale dřív to tak nebylo. Kdybych potkal některý lidi odtamtud, podřízli by mi krk. Můžu tam jít jen na zapřenou.“

„To nemáte žádné příbuzné?“

„Jenom jednu tetu, čarodějnici.“

Tohle slovo ještě vybičuje mou fantazii; čarodějnice umí spoustu věcí, třeba předpovídat budoucnost.

„Čarodějnici? Opravdovou čarodějnici?“

„Jediná osoba ve Florencii, která umí věštit osud a nikdy se nesplete.“

„A to je vaše teta?“

„Teta mýho otce. Je už hodně stará.“

„A uhodne všechno?“

„Vždycky. Dotkne se tě a ví o tobě všechno.“

„Chtěl bych se s ní setkat.“

Vyprskne smíchy.

„Paní matinka by ti to nedovolila.“

„Tak tam půjdu s ní.“

„S tvojí matkou?“

Směje se na celé kolo.

„Ne, vy jste moc nóbl, to by ještě mohlo špatně skončit.“

„Tak tam půjdeme spolu. Já a vy.“

„My dva? Ne, to je nebezpečný. Nejsem tam vítanej, už jsem ti to říkal.“

„Ale vaše teta opravdu umí věštit osud?“

„Samozřejmě.“

„Musím se s ní sejít. Za každou cenu, musím to vědět.“

„Co vědět? Seš ještě usmrkánek.“

„Já nejsem usmrkánek!“

„Seš malej kluk.“

„Ne!“

Zvýšil jsem hlas a on se na mě udiveně zadívá. Zároveň ve spáncích ucítím nesnesitelné horko, po zádech a čele mi stéká pot, oči se zalévají slzami. Muž mě znepokojeně pozoruje.

„Je ti špatně?“

„Ano, je mi špatně. Na umření. Vy ani nevíte jak!“

Pláču a ztěžka oddechuju, zakašlu. Děje se se mnou něco nového a nepochopitelného, něco, co mě děsí. On se mě pokouší uklidnit.

„To nic není. To je tím Armagnacem, neměl jsem ti nalejvat, jsem pitomec. Jestli se to dozví tvoje máma, nechá mě vyhodit.“

„Je mi špatně. Pomoc!“

„Neřvi, chceš všechny vzbudit?“

„Já mám strach.“

„Nemusíš se ničeho bát. Teď se ale na chvilku natáhneš, támhle je pohovka.“

Kašlu a brečím, přestávám se ovládat, točí se mi hlava. Armagnac působí jinak než víno, které piju doma. Jedna věc je přivolat spánek jednou sklenkou, ale něco jiného je být namol opilý. Vstanu, zavrávorám, zachytávám se všeho, na co narazím, převrhnu židli. Muž ke mně přistoupí, podepře mě a pomáhá mi uložit se na pohovku u pultu.

„Lehni si pěkně pomalu.“

Já se naopak svalím jako žok, jako by mnou nějaká síla mrštila dozadu, pak zase dopředu. Všechno se se mnou točí, jako by se na mě sesypala celá zeď, vykřiknu. Zavřu oči, ale mám pocit, že se vznáším ve vzduchu, že letím.

„Je mi špatně! Všechno se hýbe.“

„Ne, nic se nehejbá, ležíš jako špalek. Za chvíli to přejde.“

„Mám strach.“

„Počkej pár minut, musíš mít trpělivost.“

„Já chci maminku!“

Nejspíš jsem to vykřikl z plných plic.

„Tvoje matka spí. Buď zticha.“

„Tak ji vzbuďte. Umírám.“

„Co blázníš, chudák ženská, máš jen trochu upito. Za chvíli budeš v pořádku. Když se uklidníš a budeš hezky zticha, tak tě zejtra ráno vezmu za tetou, jo?“

„Ne, vy to na mě jen hrajete.“

„Ne, říkám pravdu. Hlavně nikomu nic neříkej.“

„Já vám nevěřím! Chci maminku!“

Už se neudržím a pustím se do usedavého pláče.

„Nedělej virvál, jestli se tvoje matka dozví, že jsem ti dal napít, přijdu o práci.“

„Já ale umírám.“

„Na Armagnac se neumírá, to mi věř.“

„Budu zvracet.“

„Zrovna teď?“

„Budu zvracet.“

„Ne, počkej.“

„Budu zvracet, hned.“

„Nedělej to.“

Žaludek se mi zvedne naprázdno, rozkašlu se. Vrátný běží za pult a vrací se s kovovým vědrem. Další planý pokus. Zvedne vědro a drží mi ho před obličejem.

„Umírám.“

„Ne, musíš jen zvracet.“

Na třetí pokus se zbavím všeho Armagnacu, zmrzliny, oběda a ostatních věcí, které jsem během dne zhltnul.

„Výborně, to je ono. Teď se ti uleví.“

„Bože, mně je špatně, umí…“

Když se mi počtvrté zvedne žaludek, konečně přijde vysvobození. Najednou se cítím lehce, tlak na prsou zmizel. Zvrátím hlavu dozadu, potím se, ale jsem klidnější.

„Tak a teď buď hodnej. Uklidni se.“

Pokud je tohle opilost, nechápu, proč se lidi do tohohle stavu přivádějí dobrovolně.

„Já chci maminku.“

„Ne, počkej.“

„Říkal jsem, že chci maminku!“

„Zejtra tě vezmu s sebou. Slíbil jsem ti to. Teď budeš ale hodnej a zticha. Platí?“

Zírám na strop; když se upřeně dívám do jednoho místa, stěny se zastaví. Vrátný je ve tváři rudý, řídké vlasy na hlavě má zježené hrůzou. Dívá se na mě, jako bych byl mrtvý.

„Vidíš? Vidíš, že už ti je líp?“

Najednou všechno přikryje tma.

„Dedo, Dedo.“

Slyším maminčin hlas, jako by přicházel z nějaké jeskyně kdesi hluboko v mé hlavě.

„Dedo, Dedo.“

Otevřu oči a vidím, jak se nade mnou sklání. Pořád ležím na pohovce před pultem vrátného. Přes sebe mám přehozenou vlněnou deku a pod hlavou polštář.

„Dedo, vzbudila jsem se a nemohla jsem tě najít, málem jsem umřela strachy. Co tady děláš?“

Za matčinými zády se vynoří vrátný, vypadá čerstvě a odpočatě, usmívá se, jako by se vyspal dorůžova.

„Měl žízeň, dal jsem mu napít, vodu. Potom si tady sednul, protože se mu nechtělo spát, a nakonec usnul. Nechtěl jsem ho budit. Byl jsem tady celou noc a on klidně spal.“

Nezdá se, že by to mou matku nějak zvlášť rozrušilo. Moc dobře ví, že špatně usínám.

„Proč jsi mě nevzbudil?“

Vrátný na mě mrkne, aby mi připomenul naši dohodu.

„Možná se přejedl.“

„Ano, včera to trochu přehnal.“

„V každém případě jsem ho přikryl a dal jsem mu pod hlavu polštář. Jak je, mladíku?“

Pomalu se hýbu a snažím se spustit nohy na zem.

„Dobře.“

Chce se mi kašlat, matka se posadí vedle mě.

„Kašlal?“

„Jenom párkrát a potom spal.“

Matka se osopí na vrátného.

„Měl jste mě zavolat. Už se to nesmí stát, je to jasné?“

„Ano, milostpaní. Odpusťte.“

„Nemůžete se chovat tak svévolně.“

„Mami, on za nic nemůže.“

„Já teď musím na schůzku, ty jdi nahoru do pokoje a ještě si lehni.“

„Já už jsem vzhůru. Chtěl jsem se trochu projít.“

„O tom nemůže být řeč.“

„Maminko, přece jsem nepřijel do Florencie spát.“

Matka naštěstí nestojí tak blízko, aby z mého dechu ucítila alkohol. Vykouzlím nevinný úsměv.

„V poledne se tady sejdeme, Dedo.“

„Dobře.“

„Jestli půjdeš ven, zůstaneš tady poblíž, jasné?“

„Jistě. Projdu se jen kousek po centru.“

Nechal jsem se až příliš strhnout vyprávěním vrátného a teď toho začínám litovat. Konečně mi řekl, jak se jmenuje: Lorenzo, ale pro mě bude od nynějška jen Enzo, uzenář, který nese jedné staré paní kus masa zabalený v novinovém papíru. Čepici si narazil hluboko do očí a ohrnul si límec saka. Ve zkřivených rtech drží ožužlanou půlku toskánského doutníku. Musím uznat, že bych ho sám skoro nepoznal. Přemýšlím, co tak strašného provedl, že se bojí, aby ho nenapadli. Je nervózní, tváří se ustaraně, pokaždé když zachytí něčí pohled, sklopí oči. Děsím se, že ho někdo pozná a zničehonic nás zastaví, a že z toho bude nějaká polízanice. Tahle hrozná čtvrť na druhém břehu Arna překonává veškerá líčení i představy. Černý rajón je shluk uliček, v nichž se to jen hemží podezřelými existencemi. Je tu cítit odporný zápach shnilých ryb a zatuchlých sudů. Všude jsou stoly, pulty a na zemi rozprostřená prostěradla, na nichž jsou rozloženy nejrůznější, pravděpodobně kradené předměty: nože, lana, pracovní nástroje. Občas zahlédnu i zbraně: pušky, bajonety, boxery. To zboží je původně určitě loupežná kořist a ti, kteří ho přechovávají, jsou ve střehu. Tváří se nervózně a obezřetně, očima sledují každý pohyb. Všechno mě to přitahuje, ten pocit špíny a nebezpečí dráždí moji instinktivní touhu po poznání. I když vůbec nemám chuť sem patřit, tenhle svět mě fascinuje, připadám si jako v nějakém dobrodružném románu. Moje tělo reaguje: buší mi srdce, potím se, třesou se mi ruce. Nakouknu do vnitřku jednoho z domů, dveře jsou otevřené. Zahlédnu tam úplně nahého starce na posteli se dvěma sotva dospělými dívkami, ani ony na sobě nic nemají. Je to jen kratičká momentka, která se mi vryje do paměti, sprostý a odporný výjev. Nedaleko odtud se hádají muž a žena, na zlomek vteřiny se mezi nimi zaleskne ostří nože, ale nestačím si ani uvědomit, kdo z nich třímá v ruce nůž, když mě Lorenzo napomene.

„Moc se rozhlížíš. Nebuď tak zvědavej. To tady nemůžeš.“

Potom si přitáhne klopy saka a ujistí se, že má límec vyhrnutý co nejvýš. V louži si hrají dvě polonahé děti. Nějaká žena s rudými rty na mě mrkne, potom se usměje a odhalí zkažené zuby, jiná vedle ní, mladší, si vyhrne širokou červenou sukni a ukáže mi statné nohy. I další, neobyčejně ošklivé ženské bytosti se prostituují před domovními dveřmi, zatímco připravují svým dětem jídlo. Mám dojem, že jsem na jednom ze stolů zahlédl zubatou železnou past, jaké se používají na jeleny nebo divočáky. Po ulici se kutálí několik beček a za nimi se žene pár mladíků, kteří dávají pozor, aby nevrazily do stolů nebo do lidí. Uprostřed toho všeho nějaký vynalézavý holič právě stříhá zákazníkovi vlasy. Všude postávají bojovně naladění zoufalci živořící mimo zákon. Nějaký muž nalehl na ženu sedící na židli, vyhrnul jí sukně a rytmicky se pohybuje, zatímco ona přihlíží s lhostejným výrazem ve tváři. Jsem v jednom z kruhů Dantova Pekla. Nějaká dívka si dřepla přímo na ulici a močí, kolem volně pobíhají psi a žerou zbytky jídla. Slepice a další domácí zvířata se prohrabují odpadky.

Nikdo si nevšímá zápachu, který otravuje vzduch. Nějaký muž zašívá malému chlapci ránu nad okem. Zdejší obyvatelé mají jiné potřeby a starosti. Nevnímají bolest jako ve skutečném světě. Nebo je možná skutečný svět tady a já už mezi oběma nedokážu rozlišovat. Mám pocit, že mě každou chvíli může zachvátit jakákoli nemoc, souchotiny jsou tady nejlehčí chorobou, která může člověka postihnout. Ze všech stran se ozývají záchvaty kašle a sténání, i když kolem nevidím nikoho, kdo by je vydával. Někteří muži se baví mezi sebou, mají černou košili a na krku rudý šátek, vypadají jako anarchisti, které mi popisoval Lorenzo.

„Nedívej se na ně.“

Stočím oči jinam a zahlédnu, jak nějaký kluk právě vytrhl psovi z huby kus tučného masa, aby ho mohl sníst sám. Zvedne se mi žaludek. Lorenzo po mně vyčítavě zašilhá.

„Uklidni se.“

Už nevím, kam se mám dívat. Mám pocit, že nic z toho není skutečné.

„Jsme tady.“

Lorenzo zabočí do úzké uličky a zastaví se před otevřenými dveřmi, v nichž visí vojenská deka sloužící jako závěs. Vejdeme dovnitř.

Pach fazolí a cibule vyplňuje strohý prostor malého bytu, v němž se nachází jen pár kusů dřevěného nábytku zčernalého od kuchyňských výparů. Na jedné židli sedí ošklivá, scvrklá a usmívající se stařena. Lorenzo ji pozdraví.

„Teto.“

„Čekala jsem tě.“

„Jak se máte?“

„Dobře.“

„Přines jsem vám maso.“

„Hoď ho do hrnce.“

Lorenzo to udělá: z novinového papíru vybalí několikakilový kus masa a celý ho bez váhání hodí do kotle, který je na plotně. Potom se mě pokusí představit tetě.

„Je tu jeden kluk.“

„Vidím ho.“

Nikdy jsem se nesetkal s tak starou bytostí. Vypadá nejmíň na sto let, ale má živý pohled a je naprosto při smyslech.

„Chtěl vás poznat, teto.“

„Já vím.“

Stařena zřejmě nemá problémy ani se zrakem ani se sluchem ani s porozuměním. Podívá se na mě a pokyne mi, abych šel blíž. Nejradši bych odtud odešel, strašně to tu páchne a kvůli vlhkosti způsobené výpary z velkého hrnce na plotně se mi špatně dýchá. Ze stařeny mám strach, i když se usmívá. Je děsivá.

„Jsem ošklivá, co?“

Čte mi myšlenky. Nemám odvahu odpovědět, nechci být nezdvořilý, ale nechci ani lhát, a nechci přiznat, že mi nahání hrůzu. Otočí se k synovci.

„Tvůj kamarád se bojí.“

„Není zvyklej.“

Pokouším se nějak zareagovat, abych se omluvil a přitom je neurazil.

„Já se nebojím.“

„Ale bojíš, všichni se bojí.“

Zbytečně bych to popíral.

„Pojď. Sedni si sem.“

Stařena ukáže na stoličku, na kterou se bez námitek posadím. Natáhne vyzáblou paži s vystouplými klouby a vezme mě za ruku. „Člověk má větší strach z ošklivosti než z krásy, je to tak?“

Jsem si jistý, že jakákoli odpověď, kterou bych na to měl, bude stejně špatná, a tak mlčím. Stařena pokračuje.

„A přitom krása není trvalá. Zato ošklivost ano. Trvá věčně. Už tě to někdy napadlo?“

Dívám se na ni a nevím, co na to říct.

„Krása je ošklivost a ošklivost je krása. To říká i ten básník.“

Směje se a prohlíží si mě, stiskne mi ruku a já ucítím, jak se mi do kůže lehce zarývají její ulámané, špinavé nehty.

„To, co je venku, duši uvnitř nezkrásňuje ani nezošklivuje. Víš, co způsobuje krásu nebo ošklivost?“

„Ne.“

„Představivost a slova. Když se budeš trochu snažit, z ošklivosti se stane krása.“

Směje se mi do tváře a vlídně mě hladí po vlasech. Je sice odpudivá, ale opravdu ke mně není ani trochu nepříjemná.

„Jsi obřezaný.“

Vysloví tu větu, jako by si všimla něčeho, co je každému jasné, očividné. Jako kdyby řekla: máš světlé vlasy, máš vousy, jsi malý. Přisvědčím.

„Ano. Jak to víte?“

„Vidím lidi v jejich nahotě.“

Vybuchne smíchy, pobaveně sleduje můj vyděšený výraz.

„Ne proto, že by se mi to líbilo. Vidím skrz jejich obrannou zeď. Všichni mají zbytečné oblečení, za kterým se schovávají. Ty taky.“

„A opravdu vidíte do budoucnosti?“

Najednou zvážní.

„Čarodějnici nenecháš naživu. Tak je psáno.“

Dá se do smíchu a já se vyděsím ještě víc.

„Mágové, čarodějnice, věštci. Všichni se jich báli, nejen kněží. Posílali nás na hranici, protože jsme prý chtěli nahradit boha. Ale to není pravda. Potíž byla v tom, že jsme nahrazovali je. Kněze. A vy, židi, jste nebyli o nic lepší.“

Mlčky přikývnu.

„Tak mladý a tak ustaraný. Nebylo by snadnější prostě žít?“

„Já nevím, jestli můžu…“

Přeruší mě.

„Žít? Ale to víš, že můžeš. Ty nevíš, jak dlouho. Ale to neví nikdo. V tom se od ostatních nijak nelišíš.“

„Já jsem…“

„Ano, já vím. Já vím.“

Co může vědět? Ani mě nenechala domluvit.

„Taky bych mohla umřít, zatímco si tady s tebou povídám.“

„To není totéž.“

„Protože ty jsi mladý a já stará?“

Netroufám si odpovědět, že ano.

„Mám na plotně hrnec s vařící vodou. Co to znamená?“

„Že máte hlad?“

„Ne. To znamená, že budu jíst. V budoucnu. Mám naplánovanou večeři. Máš ty naplánovanou večeři?“

„Nevím.“

„Já můžu umřít, ale nemyslím na to.“

„Vy nejste nemocná.“

„Nemoc může být i vrahův nůž. Já vím, že umřu, ale vařím večeři.“

„Já jsem ještě mladý a…“

Stařena nepotřebuje poslouchat věty do konce, už od prvních slov ví, co chci říct.

„Já jsem chudá a můj život má menší cenu než život psa. Ale ty se ode mě chceš něco dozvědět. Proč?“

„Váš synovec mi říkal…“

Stařena zvedne oči k synovci a usměje se na něj. Uvědomím si, že ten láskyplný pohled neplatí Lorenzovi, ale mně. Jako by mi říkala, že se jí líbím a jsem jí sympatický. Pokračuje.

„Můj život nemá žádnou cenu, ale vidím to viditelné i to neviditelné a z obojího se učím.“

Žasnu nad způsobem jejího vyjadřování, kdyby tady nežila zahrabaná v zápachu a bídě, kdyby nebyla tak stará a znetvořená, otrhaná a vyzáblá, mohla by budit dojem vzdělané, učené osoby.

„Dveře mám pořád otevřené. Viděls?“

Ukáže na otevřené vchodové dveře zakryté dekou.

„V tom je to tajemství. A co ty, chlapče? Máš dveře otevřené?“

Je jasné, že mluví o nějakých symbolických dveřích.

„Dveřmi může vstoupit kdokoli, i smrt.“

Cítím, jak mi svírá ruku čím dál silněji, jak se její ostré, roztřepené nehty zarývají do mé dlaně.

„Musíš čekat nečekané. Dobře se dívej kolem sebe. Tajemství jsou skrytá. Když nebudeš věřit, nenajdeš je.“

„Ale já…“

Přeruší mě.

„Ty chceš vědět, jak naložit se svým strachem. To je tvoje otázka.“

„Ano.“

„Jednou umřeš. Jako všichni.“

„Kdy?“

„‚Kdy‘ je jen slovo a kouzlo je ve slovech.“

„Kolik času ještě mám?“

„To záleží na tom, jak ten čas vyplníš. ‚Teď‘ je přítomnost, ‚kdy‘ může být i nekonečno.“

„Promiňte, ale nerozumím vám.“

„Ty nejsi stvořen pro ‚kdy‘. Ty jsi stvořen pro ‚navždy‘. Ne každý má to štěstí.“

„Ale vy jste říkala, že umřu. A podstatné je kdy, tím se všechno mění.“

„Ty mě neposloucháš, jedna tvoje část nikdy neumře.“

„Jsem nemocný.“

„To jsme všichni. Ale ne všichni nikdy neumřou, jako ty.“

„Co to znamená?“

„Máš dvě nemoci a obě dvě tě věrně provázejí.“

„Dvě?“

„Jedním okem dávej pozor na nemoc těla, ale nezapomeň tím druhým sledovat tu další nemoc, tu, která je v tobě.“

„To není totéž?“

„Nebuď hloupý. Had se svléká z kůže. Udělej to taky tak a budeš volný. Neměj obavy, budeš žít věčně.“

„Já se za svou nemoc stydím.“

„Vidíš? Už začínáš chápat. Stud, to je tvoje druhá nemoc.“

„Co mám dělat?“

„Máš v sobě kouzlo a krásu. Spokoj se s tím.“

Žena se na mě usměje a odhalí přitom horní dáseň, v níž chybí všechny zuby až na dva zčernalé pahýly. Přestane mluvit, i když čekám na další zásadní slova, ale ta nepřicházejí. Mlčky se na sebe díváme. Stisk, kterým svírá moji ruku, ani v nejmenším nepovoluje, takže mám dojem, že chce ještě něco říct. Lorenzo se ji nesměle pokusí vybídnout, aby pokračovala.

„Teto…“

„Mlč.“

Žena se na mě dál dívá, jako by mi četla v očích.

„Používej lehkost.“

Pátravě si mě prohlíží.

„Tíha lehkosti vede do hloubky. Proč chceš být těžký? Můj život má menší cenu než život psa, ale tvůj má hodnotu peněz, kterou musí svět ještě objevit. Jenže ty bohužel nechceš peníze. Ty chceš něco jiného. Lehkost vede do hloubky, tam musíš jít.“

„Ale já nevím, jestli na to budu mít dost času.“

„Už jsem ti odpověděla. Umřeš jako všichni a, jako všichni, nebudeš vědět kdy. Vyplň čas tak, aby se z něj stalo ‚navždy‘. To je tvůj způsob, jak být nesmrtelný.“

Odmlčí se a zanechá ve mně pocit nespokojenosti a frustrace. Všechna její slova mě matou a nedávají mi žádnou naději. Hovořit jen pomocí symbolů; i kdyby všechno, co řekla, mělo smysl, není to to pravé ujištění. Mluví příliš záhadným jazykem, který je těžké interpretovat, a na to, abych pochopil jeho skrytý smysl, bych musel sám být jasnovidcem. Náhle žena pustí mou ruku a nasadí ukřivděný, téměř pohoršený výraz.

„Zklamala jsem tě, viď? Chtěl jsi datum, které by sis mohl dát vytesat na hrob. Spousta lidí kvůli tobě prožije zklamání. Zklamat ostatní pro tebe bude jediná cesta, jak nezradit vlastní myšlenky. Dokonce si budeš ubližovat, jen abys zůstal sám sebou. A teď jdi!“

Poprvé ke mně promluvila s opovržením, jako by mi chtěla dát na srozuměnou, že se mnou jen ztrácela čas.

„Odveď si toho svého kamaráda a už ho sem nevoď.“

„Dobře, teto.“

Pokouším se nějak omluvit.

„Je mi to líto, věřte mi. Nechtěl jsem vás urazit.“

„Já vím. Kdybys mě chtěl urazit, neurazila bych se.“

„Tomu nerozumím.“

„Neděláš to schválně, proto se zlobím.“

„Odpusťte mi.“

„Jdi domů a sni.“

Lorenzo mě vezme za paži a táhne mě ke dveřím.

„Díky za maso.“

„Není zač, teto.“

Lorenzo si vrazí čepici do čela, vyhrne si límec saka a vleče mě skrz závěs ven, do chaosu, z něhož jsme předtím přišli.

Livorno

„Proč nic neříkáš, Dedo?“

„Co mám říkat?“

„Viděl jsi galerii Uffizi, tolik jsi po tom toužil. Nic jsi neřekl. Očekávala bych nějaký náznak, slovo, větu. Ale ty už dva dny mlčíš. Jsi smutný, že jsme se vrátili do Livorna?“

„Ne.“

„Tak mi něco pověz.“

„Díky.“

„Ne, to jsem od tebe slyšet nechtěla. Nemusíš děkovat vlastní matce.“

Podívám se na ni a cítím, jak se ve mně šíří nekonečný smutek, protože od maminky vždycky dostanu mnohem víc, než jí dokážu sám dát. Mým problémem je v tuhle chvíli zmatek. Nemůžu své matce vysvětlit něco, co je dokonce i pro mě naprostá záhada.

„Maminko, ty to nemůžeš pochopit. Nechápu to ani já. Copak jsi to sama neviděla?“

„Co?“

„Přece Uffizi. Z té spousty krásy tam na člověka padne pocit zbytečnosti.“

Mezi námi nadlouho zavládne ticho, které se nedá zaplnit vysvětlováním; krása je nevysvětlitelná, když ji člověk vidí, tak existuje, to je celé. Jenomže mě trápí pocit nepřiměřenosti a méněcennosti, což je jen další bolest, která se přidává k těm, které jsem v sobě měl už dřív.

„Když chceš z někoho udělat nulu, stačí ho přimět, aby se osobně přesvědčil, že všichni ostatní za něco stojí.“

„Aha, chápu.“

Matka se usměje, aby zdůraznila, že mám sebedestruktivní sklony.

„Jsi ještě chlapec, musíš počkat.“

„Jistě, počkat! Protože mám celý život před sebou, že ano?“

Zvýšil jsem hlas a hned mě to zamrzelo. Je nespravedlivé, když se k ní chovám takhle podrážděně, ale jsem vzteky bez sebe.

„Takhle se mnou nemluv.“

„Jak dlouho ještě potrvá, než vyrostu, mami? Jak dlouho musím ještě čekat? Já nemám čas.“

„Pokaždé, když to řekneš, tak se mě to dotkne. Člověk kvůli neštěstí, nemocem a bolesti dospívá rychleji, ale ani to tě nemůže jako kouzlem proměnit v dospělého muže a ani v umělce. Musíš sbírat zkušenosti, učit se, žít.“

„Žít? A jak dlouho ještě?“

„Jak dlouho bude potřeba, nemáš na vybranou.“

„Vidíš? Mluvení je k ničemu.“

Obrátím se a odcházím. Dojdu do svého pokoje a vrhnu se na postel. Moje matka je od přírody smířlivá, zvlášť vůči mně se snaží najít pochopení, ale její tvář se teď změnila. Její rysy ztratily veškerou něžnost, stojí na prahu a rozčileně se na mě dívá.

„Ty se ke mně nemůžeš otočit zády. Nemůžeš mě vyloučit ze svého života, nerozhoduješ o tom, kdy je užitečné o něčem mluvit, a kdy ne.“

„Promiň.“

„Chceš se litovat a já tě chápu. Nikdo to nedokáže pochopit lépe než já, protože jsem ti byla nablízku v každém okamžiku tvé nemoci. Tak se mě nesnaž zbavit. A teď mi pověz: proč ti krása způsobuje takové utrpení?“

Já to věděl, chce to ze mě dostat, i kdyby to měla vydolovat násilím.

„Už jsem ti to říkal. Protože já to nikdy nedokážu.“

„Musíš si dopřát čas a umět čekat.“

„Čas?“

Matka zvýší hlas a přeruší mě.

„Neříkej to, co se chystáš říct! Dokud jsi na živu, smrt neexistuje. Odpověz mi na jednu otázku: proč je umění krásné?“

Takový dotaz jsem nečekal, proto na ni trochu nevěřícně pohlédnu.

„Promiň, ale jak to s tím teď souvisí?“

„Chceš být umělec, ne? Řekni mi, proč je umění krásné.“

Otázka mé matky mě rozruší. Nedokážu odpovědět, ona se ale nenechá odbýt.

„Tak co?“

Uvědomím si, že jí neumím odpovědět. Potřebuju přemýšlet, soustředit se.

„Mám spoustu času.“

Proč se mnou tahle jednoduchá otázka tak zamávala? Možná proto, že mi ji položila moje matka, osoba, které si na světě nejvíc vážím? Nebo proto, že kdybych jí dal nějakou povrchní, příliš ctižádostivou odpověď, mohla by si myslet, že jsem ještě ani nezačal a už jsem neobstál? Netrpělivě mě pozoruje.

„Umění je krásné, protože vzbuzuje emoce.“

Pořád mě upřeně sleduje a taky přemýšlí. Potom se vyjádří.

„Emoce nevzbuzuje jen umění, ale taky láska, strach, mezilidské vztahy, přátelství. Dokonce i negativní pocity jako nespravedlnost, nenávist nebo zášť vyvolávají emoce.“

Jsem hlupák, to je nad slunce jasné, emoce jsou příliš obecný pojem. Nevím, co dalšího si mám vymyslet. Potom se mi rozsvítí.

„Umění zlepšuje život, protože krása nás uklidňuje.“

Beze spěchu přemýšlí. Teď namítne, že pro samé zanícení pro krásu by taky člověku mohlo hrozit, že zapomene na skutečný život, boj o přežití, námahu, bolest, potíže.

„Máš pravdu. Potřebujeme krásu, protože nás rmoutí všechny možné těžkosti. Proto je krása důležitá.“

Řekl jsem něco smysluplného, něco, co se jí líbilo. Sám nad sebou žasnu.

„Pokračuj, vysvětli mi, proč je umění krásné.“

Ta její věčná nespokojenost. Je to něco jako profesionální deformace. Jako učitelka musí neustále pokládat otázky, požadovat, aby každý uvažoval trochu víc, než je zvyklý.

„Můžu říct, že umění a krása jsou tu pro všechny a díky tomu se cítíme méně osamělí, protože se o ně můžeme podělit.“

„Správně.“

„Když se díváme na nějaký obraz nebo sochu, víme, že v minulých dobách je viděla spousta dalších lidí a že se všem líbily. To je krása. Promlouvat k lidem napříč různými epochami.“

Spokojeně se usměje.

„Výborně. Pokračuj.“

„Umělecká díla pojednávají i o negativních pocitech: o utrpení, smutku, zoufalství. O pocitech, které zažívají lidé na celém světě.“

„Správně.“

„Takže umění nám říká, že bolest je normální, pociťují ji všichni a v každé době.“

Následuje dlouhé ticho. Všimnu si, že se jí lesknou oči. Dojalo ji to a teď se snaží zadržet slzy.

„Mami. Co se děje?“

Lehce zavrtí hlavou, jako by chtěla své dojetí zlehčit.

„Máš pravdu, Dedo, je to tak.“

„U románů to funguje stejně. Vyprávějí nám příběhy, které nejsou naše, ale podobají se jim.“

„Výborně, Dedo. Vidíš? Potřebuješ čas na přemýšlení, bylo by od tebe nespravedlivé, kdyby sis ho nedopřál. Podle mě má ale umění ještě jednu důležitou funkci. Prospěšnost.“

„Máš pravdu, mami. Krása prospívá duši.“

Nasadí podrážděný výraz. To se stává vždycky, když je řeč o něčem neviditelném.

„Duši? Proč duši? Co je to duše?“

„Duše je to, co zakoušíme, co cítíme, mami.“

„Ne, cítíme skrze smysly.“

„Já mluvím o emocích.“

„Ty pociťujeme v mozku. Už jsi někdy viděl duši? Já tvrdím, že umění prospívá životu.“

„Není to totéž?“

„Ne, život nám plyne před očima. Já duši nikdy neviděla.“

„Já věřím, že existuje.“

„Dedo, umění nám ukazuje něco, co se životu podobá, ale co je lepší než život.“

„Lepší než můj určitě.“

„Už zase začínáš? To je tvůj život opravdu tak špatný?“

„Je hrozný.“

„A kdyby ses zítra uzdravil, byl bys spokojený?“

„Určitě.“

„Takže život není špatný. Špatná je nanejvýš ta tvoje nemoc. Nesmíš ty dvě věci zaměňovat, jinak se nakonec v ničem nevyznáš.“

Proti téhle úvaze nemůžu nic namítnout. Matka si právě našla cestičku do mých myšlenkových pochodů.

„Pověz, Dedo, co je důležitější? Umění, nebo zdraví?“

„Myslím, že… zdraví.“

„Jistě, když člověk není zdravý, leží v posteli a je nemocný, nemůže dělat umění. Existují taky lidé, kteří se bez umění docela dobře obejdou. Zato zdraví je pro všechny nepostradatelné. Umřel bys bez umění?“

„Myslím, že by umřela jedna moje část.“

„Jedna část? Která?“

„Budeš se zlobit, když řeknu, že duše?“

Usměje se.

„Už několikrát jsi měl smrt na jazyku a k čemu ti tehdy bylo umění? Srazilo ti snad horečku? Zbavilo tě kašle? Bolesti?“

„Ne.“

„Takže umění není pro přežití nezbytně nutné.“

„Jistě.“

„Tak mě teď, Dedo, dobře poslouchej. V životě každé matky nadejde okamžik, kdy musí omezit klamavé představy a vyzdvihnout význam skutečnosti. Mluvila jsem se svým bratrem.“

„Se strýcem Amedeem?“

„Ano, požádala jsem ho o pomoc. Mlč, vím, co chceš říct.“

„Už zase? Zase si svého bratra prosila o peníze?“

„Ne přímo. To nebylo zapotřebí. Má tě rád a má pro tebe slabost.“

„Rozhodně víc než můj otec.“

„Tvůj otec přišel téměř o všechno, prožívá teď těžké období.“

„Těžké? Těžší než já? Vždyť ti zničil život.“

„To není pravda, mám čtyři děti, které miluji.“

„A on? Milovalas ho někdy? Miloval někdy on tebe?“

„Tvůj otec je muž ze staré školy.“

„A jací jsou muži ze staré školy? Lhostejní k dětem a manželkám? Kolik dní jste vůbec strávili spolu? Myslím za celý život. Počítalas to někdy? Vždyť sis vzala úplně cizího člověka.“

„A ty si myslíš, že když mi to budeš neustále opakovat, tak se tím něco změní?“

„Ty žádáš o pomoc mého strýce, zatímco můj otec ani neví, jestli jsem naživu.“

„Hlavní je výsledek.“

„Není to můj otec!“

„Je to můj bratr! Máme spolu velice úzký a upřímný vztah. Tvůj bratr Emanuele se stal advokátem jen díky jeho pomoci.“

„I Umberto je inženýr díky penězům strýčka Amedea, který vždycky suploval nepřítomnou hlavu rodiny. Tak se vdej za svého bratra nebo za nějakého pořádného muže!“

„Přestaň! Říkej si o otci, co chceš, mně už to neublíží. Už jsem se přes to přenesla. Dívám se jen do budoucnosti.“

„A moje budoucnost závisí na penězích strýčka Amedea?“

„Ano.“

„Moje rodina má ohromný smysl pro praktičnost. Díky tvému bratrovi si hrajeme na zámožné lidi. Moji sourozenci se s tou přetvářkou možná smířili, ale já ne. Já si nenechám strkat do kapsičky peníze jako oni, nejspíš je ani nezajímá, že je místo otce vychovával strýc.“

„Strýček vydělává spoustu peněz.“

„Má je mít.“

„Řekla jsem mu, že potřebuju peníze na cestu.“

Tak to je ten cíl, plán, který má matka v hlavě.

„Jakou cestu?“

„Odjedeme na nějakou dobu z Livorna. Chci tě vzít do Neapole, na Capri, Amalfi, do Pompejí, do Říma.“

„A to se mezitím nebudeme vracet do Livorna?“

„Vrátíme se až nakonec. Budeš v teple, potřebuješ jen jíst, odpočívat a prohlížet si spoustu nádherných věcí.“

„Za strýčkovy peníze? Pěkně děkuju. Ostatním zaplatil univerzitu a mně prázdniny.“

Matka musí vynaložit nelidské úsilí, aby zachovala klid.

„To nejsou prázdniny, to je investice do tvého zdraví a vzdělání.“

„Jenom musíme doufat, že bude dál dělat dobré obchody a vyhrávat v hazardních hrách.“

Matka už se neudrží. Cítím to. Ještě chvilku a začne běsnit.

„Proč jsi tak zlý?“

„Už několikrát vyhrál a zase prohrál celé jmění, takže teď podle všeho vyhrává. Doufejme, že mu to vydrží.“

„To je jeho jediná slabá stránka, proč ho nenecháš na pokoji?“

Když je řeč o rodinných zlozvycích, umím být nemilosrdný.

„Maminko, hazard je slabá stránka aristokracie. Jenomže tvůj syn je socialista, který bojuje za práva dělníků. Ach, promiň, zapomněl jsem, že strýček Amedeo k té chvályhodné věci taky přispěl, protože nechal Emanuela vystudovat.“

„Jsou to jeho peníze, poctivě je vydělal.“

„Nám ale měly pomoct peníze od mého otce.“

„Tvůj otec nám pomoct nemůže, smiř se s tím.“

Tahle věta utne celou diskusi jako těžká náhrobní deska. Pochopím, že je zbytečné se vzpěčovat. Matka už se rozhodla.

„Zvolil sis umění za svou životní cestu?“

„Ano.“

„Takže všechno ostatní je nepodstatné.“

Sex

Mistr Micheli, teda můj šéf, mu říká „nadčlověk“. Sice dobře nevím proč, ale není to poklona, spíš se mu pošklebuje. Já tomu nerozumím a jsem zticha, protože jsem jenom „služka“, ženská, co má pracovat a na nic se nevyptávat. A vůbec, to o tom nadčlověkovi je hrozně složitý. Vím, že to stojí v nějaký knížce, co mladej pán Dedo čte pořád dokola, prej nějaká filozofie. Já se v těchhle věcech nevyznám, nerozumím tomu, ani nevím, co to ta filozofie je. Jenom jsem slyšela, že je to něco z Německa nebo z těch končin a že je to od spisovatele, co má takový těžký jméno, a to se čte jinak, než se píše. Ani bych ho nedovedla zopakovat. Ale mladýmu pánovi se ten Němec asi dost zamlouvá, protože o něm furt řeční.

Pan šéf Micheli tvrdí, že „nadčlověk“ neexistuje, že jsou jenom normální lidi a pak umělci. Ve skutečnosti se mladej pán Dedo za „nadčlověka“ nepovažuje, ale jednou takovej chce bejt, říká, že ze všech mužských by se měli stát „nadlidi“. Jenomže ostatní se mu smějou. Nikdo ho nebere vážně. Napadlo mě: a co ženský? Neexistuje nějaká „nadžena“? Pořád je řeč jen o chlapech, ale o nás ženských nikdy. Tohleto jsem si ale jen myslela, neříkala jsem to nahlas, protože se stydím. Micheli Dedovi říká, že ve svým věku není ještě ani chlap, natož nadčlověk. Já se s mladým pánem Dedem nemůžu srovnávat, on studoval, umí nevím kolik řečí, jeho paní matka je profesorka, bratr politik. O Modiglianiových se v Livornu hodně mluví. Ne vždycky dobře. Zvlášť o otci. Říká se, že otec bejval kdysi boháč a teď už ne. O matce je zato slyšet jen samá chvála. V jejich rodině poroučí ona, ne její manžel. Ale mně se to takhle líbí. „Amedeo Modigliani“ je opravdu hezký jméno. Zní to tak melodicky, jako jméno nějaký ulice nebo náměstí, nějaký slavný osobnosti. Nebo taky jako jméno nějakýho malíře, vždyť kvůli tomu právě studuje. Ale zatím je to jenom kluk. Já mu radši říkám mladej pane, a ne Amedeo, i když jsme stejně starý. On totiž vypadá jako princ a já jsem jen služka, co se při každým pohledu začervená, a on po mně pokukuje a usmívá se na mě v jednom kuse. Asi to bude tím, že jsem hloupá, nebo že on je tak hezkej, nebo možná, že tak zvláštně chodí a špehuje mě, v každým případě z něho mám vždycky úplně zamotanou hlavu. Mužský na mně můžou už nějakou dobu oči nechat. Vytáhla jsem se o deset centimetrů a taky jsem trochu přibrala na bocích a na prsou, a jako by se to mezi nima rozneslo; najednou jsem začala pro všechny existovat. Na těch ostatních mi ale nesejde. Holka jako já vždycky sní, že potká nějakýho prince. Princátko, jak se mu pošklebujou kamarádi: princátko nadčlověk. Co je na tom špatnýho, když ve svým věku sním o princi? On je doopravdy krásnej. Ze všech kluků, co studujou u Micheliho, je nejhezčí.

Řekla jsem si: je to krasavec, ale já taky nejsem žádná šereda. Dokud mi to tvrdila jen moje máma, že jsem hezká, tak jsem to nemusela brát moc vážně. Ale když to říkaj sami mužský nebo když mi to dávaj všemožně najevo, tak tomu musím doopravdy věřit. Vždycky ke mně přijdou, usmějou se, zeptaj se, jak se mám, jestli mi můžou koupit něco k pití, jestli náhodou nepotřebuju peníze. Dřív jsem bejvala jenom služka, moc mladá a vyzáblá, byla jsem stejně důležitá jako láhev nebo konvice na kafe, obsluhovala jsem a basta. Ale teď mi pomalu dochází, že díky mojí kráse se ke mně okolí chová jinak. Navíc mám ještě jednu náramně důležitou věc: mládí. To sice netrvá věčně, ale dokud ho mám, budu si ho opatrovat jako oko v hlavě, protože to je velká přednost. A mám taky světlou kůži, co vypadá jako mlíko, a černý vlasy a vůbec všechno na svým místě. Musím si ještě zvykat, že se mužským líbím, občas totiž ještě nevím, jak se mám chovat. Jednou mi jeden řek, že ženská musí udělat všechno pro to, aby zůstala mladá. To je hezký, já na to, ale není to nic snadnýho, když někdo jako já vstává se slepicema a hned běží po svý práci a nezastaví se, dokud není čas jít na kutě. Ten chlap mi tvrdil, že zná tajemství, jak zůstat mladá: užít si při každý příležitosti. Já vím moc dobře, co to znamená, zvlášť když to řekne mužskej. Užít si má pro mužský jen jeden význam a skoro vždycky jde o to, aby si užili oni. On, Amedeo, má jednoho kamaráda, Ghigliu, o osm let staršího, a ten už je opravdu chlap. Jeden bez druhýho nedá ani ránu. Ghiglia se na mě taky dívá a je vidět, že je na ženský. Ale to mě nezajímá. To přece není žádnej princ. Mladej pán Dedo je vždycky čisťounkej a pěkně oblečenej, až mě napadá, že když už musí malovat a patlat se v barvách, tak by se neměl oblíkat tak elegantně, no ne? Vždyť si ještě zamaže ty krásný saka, co nosí. Ale třeba jsou princové zrovna takový: i když jsou špinaví, vypadaj líp než všichni ostatní. Když po mně pokukuje, začne mi do hlavy stoupat taková jako horkost a myslím, že vždycky zrudnu, protože se stydím. Bojím se, že si toho všichni všimnou, i pan šéf Micheli. Když přijdu mezi jeho žáky, nasadí vždycky takovej přísnej kukuč. Má strach, že si o mně budou myslet něco divnýho. Kdyby si všimnul, že se mi líbí mladej pán Dedo, určitě by se rozzlobil. Ale já nemůžu přijít o práci. Když ženská uvidí někoho, kdo ji zajímá, začne si představovat samý hezký věci a napadaj ji myšlenky, který se nesluší. Já vím, že v tomhle věku se v našem těle dějou věci, který jsou hrozně silný, a my pak ztrácíme hlavu. Ta horkost, kterou cejtím, mě děsí, je to jako nějaká nemoc, jako kdyby se do mě dala horečka. Ale potom je to ještě horší a je mi ještě větší hanba. Jako by se mi mezi nohama něco hejbalo. Hejbe se to, jako bych tam uprostřed měla slimáka. Potom taky cejtím, jak mám mokrý kalhotky. Stává se mi to pokaždý, když se na mě mladej pán Dedo koukne. Říkám si: jak mi můžou z jednoho pohledu zvlhnout kalhotky?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Velkolepý Modigliani.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.