Casey McQuiston

Poslední stanice

Přeložila Petra Florianová

One Last Stop

Copyright © 2021 by Casey McQuiston

All rights reserved.

Translation © Petra Florianová, 2021

ISBN 978-80-242-8125-4

Pro všechny LGBTQ+ komunity –

minulé, současné i budoucí

A pro Lee a Essie, jejichž láska s

e na jednu stránku nevejde, s díky.

1

Inzerát přilepený na odpadkovém koši uvnitř restaurace Popeyes Louisiana Kitchen na rohu ulic Parkside a Flatbush:

HLEDÁME MLADÉHO SINGLE SPOLUBYDLÍCÍHO DO TŘÍPOKOJOVÉHO BYTU V ŠESTÉM PATŘE. 700 USD/MĚSÍC. MUSÍ BÝT PŘÁTELSKÝ VŮČI QUEER A TRANS. NESMÍ SE BÁT OHNĚ A PSŮ. VÁHY NE, UŽ TU JEDNY BYDLÍ. VOLEJTE NIKA.

„Můžu se tě dotknout?“

To je první věc, kterou potetovaný kluk řekne, když se August posadí na prosezený polštář uprostřed šedé kožené pohovky – je to kousek, který se už stářím olupuje a předává se z ruky do ruky, což je motiv, který se prolíná jejími posledními čtyřmi a půl roky studia na vysoké. Je to ten typ gauče, na který se svalíte, zavalení učebnicemi, nebo na něm sedíte na večírku, zatímco pijete vybublanou kolu a s nikým nemluvíte. Kvalitní gauč z počátku dvacátých let, který někdo odložil u popelnice.

Většina nábytku je na vyhození stejně jako gauč od popelnice, nehodí se k sobě, je z bazaru nebo ho přitáhli z ulice. Ale když se potetovaný kluk – Niko, na letáku bylo napsané, že se jmenuje Niko – posadí naproti August; je to do překvapivě luxusního designového křesla.

A takový je celý byt: směsice známého a velmi neznámého. Malý a přeplněný, odpudivé odstíny zelené a žluté na stěnách. Kytky plazící se téměř po každém povrchu, natahující se přes poličky, lehký závan zeminy. Okna jsou stejná jako ve starých bytech v New Orleans – s nabarvenými stahovacími okenicemi, ale tato jsou napůl pokrytá pokreslenými listy papíru, prosvítá jimi tlumené, tupé odpolední světlo.

V rohu pak stojí metr a půl vysoká socha Judy Garlandové vyrobená z částí jízdního kola a maršmelounů. Není poznat, že je to Judy – nebýt cedulky, na které stojí Ahoj, mé jméno je Judy Garlandová.

Niko pohlédne na August, ruku nataženou před sebe, obličej rozmazaný v páře vycházející z hrnku s čajem. Má na sobě černého křiváka – je celý v černém, tmavý sestřih rezonuje se světle hnědou pokožkou a vrhá na ni sebevědomý pohled, zatímco se mu v jednom uchu pohupuje jednoduchý křišťál. Obě ruce má pokryté tetováním, které u krku vykukuje z pečlivě zapnutého límce. Hlas má trochu nakřáplý, jako by byl nachlazený, a z koutku úst mu visí párátko.

Jasně, zklidni se, Danny Zuko.

„Promiň, cože?“ August na něj zírá, jeho otázka ji zarazila.

„Ne nějak divně,“ řekne. Na hřbetu ruky má vytetovanou spiritistickou tabulku Ouia. Na kloubech má FULL MOON. Dobrý bože. „Chci jen poznat, jak působíš. Někdy pomáhá fyzický kontakt.“

„Copak jsi–?“

„Jasnovidec, jo,“ jen tak prohodí. Párátkem si přejede přes zuby a usměje se širokým odzbrojujícím úsměvem. „To je jeden výraz, jinak hadač, věštec, brujo, jak chceš.“

Proboha. Samozřejmě. Neexistuje pokoj v Brooklynu za 700 dolarů měsíčně, aniž by v tom byl nějaký háček, a ten háček je maršmelounová Judy Garlandová a tenhle Bruce Springsteen s omezeným rozpočtem, který se jí nejspíš chystá říct, že její aura má stejně jako silonky z dolarového obchodu švy naruby.

Ale ona nemá kam jít a v prvním patře této budovy je restaurace Popeyes. August Landryová sice nevěří lidem, ale věří smaženému kuřeti.

Dovolí Nikovi, aby se dotknul její ruky.

„Dobrý,“ řekne bezvýrazně, jako by vystrčil hlavu z okna, aby zjistil, jaké je počasí. Poklepe jí dvěma prsty na klouby na ruce a opře se. „Ach. Ach, aha, dobře. To je zajímavé.“

August zamrká. „Co?“

Vytáhne si párátko z pusy a položí ho na lodní kufr mezi nimi vedle misky s kulatými žvýkačkami. V obličeji se mu zračí zaražený výraz.

„Máš ráda lilie?“ řekne. „Jo, seženu ti nějaké lilie, až se sem budeš stěhovat. Vyhovuje ti čtvrtek? Myla bude potřebovat nějaký čas na vyklizení věcí. Má spoustu kostí.“

„Já – co, jako v těle?“

„Ne, žabích kostí. Malinkatých. Jdou jen těžko vzít do ruky. Musí je brát pinzetou.“ Musel si všimnout výrazu v její tváři. „Jo, je sochařka. Je to na sochu. Budeš v jejím pokoji. Neboj, vykouřím to tam šalvějí.“

„Pch, nedělala jsem si starosti kvůli… duchům žab?“ Měla by si dělat starosti kvůli duchům žab? Co když je tahle Myla rituální zabiják žab?

„Niko, přestaň lidem vykládat o duších žab,“ řekne hlas na konci chodby. Pěkná černoška s přátelským, kulatým obličejem a kilometrovými řasami se vyklání ze dveří, na tmavých kudrnách má ochranné brýle. Když zahlédne August, usměje se. „Ahoj, já jsem Myla.“

„August.“

„Našli jsme holku,“ řekne Niko. „Má ráda lilie.“

August nesnáší, když lidi jako on dělají takovéto věci. Náhodou se trefí. Opravdu má ráda lilie. V hlavě si dokáže vybavit celou stránku z Wikipedie: lilium candidum. Dosahuje výšky přes půl metru do téměř dvou. Pečlivě je studovala z okna mámina dvoupokojového bytu.

Není možné, že by to Niko mohl vědět – nejde to. August se zachová stejně, jako když prochází doma v New Orleans na Jackson Square kolem věštců z ruky, zatají dech a předstírá, že nic neřekl.

„A to je všechno?“ řekne. „Mám ten pokoj? Ani, ehm, jste se mě na nic nezeptali.“

Niko si podepře rukou hlavu. „V kolik hodin ses narodila?“

„To… nevím…“ Vzpomene si na letáček a dodá: „Myslím, že jsem ve znamení Panny, jestli to pomůže.“

„Ach, ano, zcela jistě Panna.“

Dokáže udržet nezaujatý výraz. „Jsi… profesionální jasnovidec? Lidi ti za to platí?“

„Dělá to jako brigádu,“ řekne Myla. Vpluje do místnosti – někomu by to mohlo přijít elegantní – s letlampou v ruce a svalí se na židli vedle něj. Růžová žvýkačka, kterou právě žvýká, vysvětluje misku plnou kulatých žvýkaček. „A částečně je příšerný barman.“

„Nejsem zas tak strašný.“

„Jasně že nejsi,“ řekne Myla a dá mu pusu na tvář. Dramaticky zašeptá na August: „Myslel si, že koktejl paloma je druh tumoru.“

Zatímco si utahují z Nikových barmanských schopností, August si z misky nenápadně vezme žvýkačku a upustí ji, aby si vyzkoušela jednu teorii o podlahách. Jak předpokládala, žvýkačka se odkutálí kuchyní do předsíně.

Odkašle si. „Takže, vy spolu –?“

„Chodíme spolu, jo,“ řekne Myla. „Čtyři roky. Bylo fajn mít oddělené pokoje, ale ani jeden z nás nijak skvěle nevydělává, tak se stěhujeme k sobě.“

„A třetí spolubydlící je kdo?“

„Wes. Ten pokoj na konci chodby je jeho,“ řekne Myla. „Žije převážně v noci.“

„Ty maloval on,“ přidá Niko a ukáže na kresby v oknech. „Je tatér.“

„Dobře,“ řekne August. „Takže je to celkem dva tisíce osm set dolarů? Sedm set každý?“

„Jo.“

„A na tom letáku bylo něco o… ohni?“

Myla přátelsky stiskne letlampu. „Kontrolovaný oheň.“

„A psi?“

„Wes má psa,“ dodá Niko. „Malého pudla, který se jmenuje Nudlinka.“

„Pudlík Nudlinka?“

„Má ale stejný spací režim jako Wes. Noční duch.“

„Ještě něco, co bych měla vědět?“

Myla a Niko se na sebe podívají.

„Třeba že lednička třikrát za den vydává zvuk, jako by se kostra pokoušela sníst pytlík čtvrťáků, ale jsme si celkem jistí, že je to v pohodě,“ řekne Niko.

„Jedna z laminátových dlaždic v kuchyni se odlepila, tak si s ní jen tak kopeme,“ dodá Myla.

„Chlapík, co bydlí přes chodbu, je drag queen a někdy si uprostřed noci zkouší svoje číslo, takže když uslyšíš Patti LaBelle, víš proč.“

„Než začne ve sprše téct teplá voda, trvá to dvacet minut, ale když jsi hodná, jen deset.“

„Není to zakletý, ale spíš tak, že to není nezakletý.“

Myla práskne bublinu. „To je všechno.“

August polkne. „Dobře.“

Zváží svoje možnosti, pozoruje, jak si Niko dává prsty do kapsy Myliných barvou zacákaných montérek, a podiví se, co asi Niko viděl, když se dotknul hřbetu její ruky, nebo co si myslel, že vidí. Předstíral, že vidí.

A chce vůbec bydlet s párem? S párem, jehož jedna polovička je falešný jasnovidec, který vypadá jako frontman skupiny předskakující před Arctic Monkeys, a druhá polovička je napůl pyroman s pokojem plným mrtvých žab? Ne.

Ale semestr na Brooklyn College začíná už za týden, a až začne škola, nemůže se zabývat hledáním bytu a  práce.

Ukazuje se, že na holku, která s sebou nosí nůž, protože by pro ni bylo lepší cokoli na světě než být nepřipravená, si August stěhování do New Yorku předem asi pořádně nepřipravila.

„Dobře?“ řekne Myla. „Dobře co?“

„Dobře,“ řekne August. „Jdu do toho.“

Nakonec by August stejně na tenhle byt řekla ano, protože vyrostla v mnohem menším a ošklivějším a zaplněnějším ještě divnějšími věcmi.

„Vypadá to hezky!“ řekne máma přes FaceTime z telefonu opřeného o parapet.

„To říkáš jen proto, že je tady dřevěná podlaha, a ne ten příšerný koberec, jako jsme měli v tom bytě v Idlewild.“

„Nebylo to tam zas tak špatný!“ řekne máma, prohrabující se krabicí se složkami. Kulaté brýle jí sklouznou po nose, zvedne si je koncem zvýrazňovače, což zanechá žlutou čáru.

„Prožili jsme tam devět skvělých let. A koberec dokáže zakrýt nespočet hříchů.“

August zakroutí očima a dál posouvá krabici po místnosti. Byt v Idlewild byla dvoupokojová díra půl hodiny od New Orleans, typ, co se v sedmdesátých letech stavěl na předměstích, neměl ani kouzlo, ani charakter bydlení ve městě.

Ještě si pořád dokáže vybavit ten koberec v malinkých mezírkách překážkové dráhy mezi horami starých časopisů a naklánějícími se krabicemi na dokumenty. Dvojitý risk za 2000: Díl pro matky samoživitelky. Měl nic neodpouštějící odstín špinavě béžové barvy, stejně jako stěny v místech, kde nebyly polepené mapami a nástěnkami a stránkami vytrženými z telefonních seznamů a –

Jo, tady to není zas tak špatný.

„Mluvila jsi dneska s detektivem Primeauxem?“ zeptá se August. Je první pátek v měsíci, takže odpověď zná.

„Jo, nic nového,“ řekne. „Ani se nepokouší předstírat, že se chystá ten případ znovu otevřít. Je to nehorázná ostuda.“

August odsune další krabici do jiného rohu, tentokrát k radiátoru, jenž do lednového mrazu vysílá teplo. V blízkosti okenního parapetu vidí mámu lépe, nevýrazné myší vlasy, které má po ní, jí padají do obličeje. Pod nimi je ten samý kulatý obličej a velké zelené oči, jako má August, stejné hranaté ruce se probírají papíry. Její máma vypadá vyčerpaně. Vždycky vypadá vyčerpaně.

„No,“ řekne August. „Jako detektiv stojí za hovno.“

„To teda jo,“ souhlasí její matka a vážně přikývne. „A co tvoji noví spolubydlící?“

„V pohodě. No, vlastně jsou trochu divní. Jeden z nich tvrdí, že je jasnovidec. Ale nemyslím si, že jsou to vrazi.“

Máma zamručí, poslouchá jen napůl. „Nezapomeň na pravidla. Číslo jedna…“

„My proti všem.“

„A číslo dvě –“

„Když se tě pokusí zabít, dostaň jejich DNA pod nehty.“

„To je moje holka,“ řekne. „Poslyš, musím jít, zrovna jsem otevřela tuhle zásilku veřejných záznamů, bude mi to trvat celý víkend. Dávej pozor, ano? A zítra mi zavolej.“

Ve chvíli, kdy zavěsí, pokoj nesnesitelně ztichne.

Kdyby byl Augustin život film, zvukovou kulisu k němu by tvořily tiché zvuky mámy, cvakání klávesnice nebo tiché mumlání, když hledá nějaký dokument. Dokonce i potom, co se August odstěhovala a přestala s případem pomáhat a jen o něm slýchala po telefonu, bylo to tam neustále, jako by někdo poškrábal desku.

Je toho hodně, co mají společného – pozdě odevzdané knihy do knihovny, neustále jsou single, slabost pro pálivou omáčku Crystal, encyklopedické znalosti postupů Policie New Orleans při hledání nezvěstných osob. Ale ten největší rozdíl mezi August a její matkou? Suzette Landryová shromažďuje věci, jako by měla přijít atomová válka, a August velmi záměrně nevlastní téměř nic.

Má pět krabic. Celých pět kartonových krabic obsahujících celý její třiadvacetiletý život. Žije, jako by byla na útěku před FBI nebo tak něčím. Normálka.

Posune poslední krabici do prázdného rohu, aby nebyly namačkané u sebe.

Na dně kabelky, pod peněženkou, sešity a náhradní baterií do mobilu, je její kapesní nožík. Má rukojeť ve tvaru ryby, na které je vybledlá růžová nálepka ve tvaru srdíčka, kterou na něj nalepila, když jí bylo sedm – někdy v tu dobu se ho i naučila používat. Potom, co nožem otevře krabice, složí si věci do malých hromádek.

U radiátoru: dva páry bot, tři páry ponožek. Šest triček, dva svetry, troje džíny, dvě sukně. Pár bílých vansek – ty jsou výjimečné, koupila si je loni za odměnu, nabuzená adrenalinem a mozzarellovými tyčinkami z Applebes, potom, co mámě řekla o své orientaci.

U stěny s prasklinou uprostřed: jediná papírová kniha, kterou vlastní – starodávná detektivka –, vedle ní tablet obsahující stovky dalších knih. Možná tisíce. Sama přesně neví. Stresuje ji, když si pomyslí, že by cokoli měla vlastnit v tak vysokém počtu.

V rohu, který voní po šalvěji a možná taky lehce po stovce žab, o kterých ji ujistili, že zemřely přirozenou smrtí: jedna zarámovaná fotografie staré prádelny na Chartres, jeden zapalovač Bic a k němu svíčka. Zavře nožík, položí ho a v duchu si nad tyto věci pověsí nápis OSOBNÍ VĚCI.

Vyklepává si nafukovací matraci, když zaslechne, jak se s vrzáním otevírají vchodové dveře, násilné zaskřípání, jako by někdo kutálel ohromného chlupatého pavouka po chodbě. Ozve se náraz do zdi a pak něco, co lze popsat jen jako Susuwatari z Cesty do fantazie, vlítne do jejího pokoje.

„Nudlinko!“ zakřičí Niko a je hned ve dveřích. Z ruky mu visí vodítko a v ostře řezaném obličeji se mu zračí omluvný výraz.

„Myslela jsem, že jsi řekl, že je to noční duch,“ řekne August. Nudlinka jí očichává ponožky, ocas se mu kmitá, pak si ale uvědomí, že je to někdo nový, a vrhne se na ni.

„To je,“ řekne Niko a zašklebí se. „No, tak trochu. Někdy je mi ho líto a beru si ho s sebou přes den do práce. Asi jsme nezmínili jeho, ehm –“ Nudlinka využije situace, položí obě tlapky August na ramena a pokusí se jí strčit jazyk do pusy. „Osobnost.“

Za Nikem se objeví Myla se skateboardem pod paží.

„Aha, seznámila ses s Nudlinkou!“

„Ach, ano,“ řekne August. „Intimně.“

„Potřebuješ pomoct se zbytkem věcí?“

Zamrká. „To je všechno.“

„Tohle… to je všechno?“ řekne Myla. „To je úplně všechno?“

„Jo.“

„Nemáš, ehm...“ Myla se na ni dívá tak, jako by si právě uvědomila, že o August vlastně vůbec nic neví a že už dovolila, aby si August dala zeleninu do lednice vedle jejích zásob. Je to pohled, kterým se August sama na sebe často kouká do zrcadla. „Nemáš žádný nábytek.“

„Jsem celkem minimalista,“ řekne jí August. Kdyby chtěla, mohla by svých pět krabic naskládat do čtyř. Možná je to něco, co by mohla udělat přes víkend.

„Ach, kéž bych jen byla víc jako ty. Niko mi asi brzo začne vyhazovat krámy z okna, zatímco budu spát.“ Myla se usměje, ujištěná, že August není ve skutečnosti v programu na ochranu svědků. „Každopádně, jdeme si dát k večeři palačinky. Jdeš s námi?“

August by radši nechala Nika, aby vyhodil z okna ji, než aby se dělila o dětskou porci palačinek s lidmi, které skoro nezná.

„Nemůžu si dovolit jít do restaurace,“ řekne. „Ještě nemám práci.“

„Ty si myslíš, že tě necháme platit? Tohle je večeře na uvítanou,“ řekne Myla.

„Aha,“ řekne August. To je… štědré. Někde vzadu v hlavě se August rozbliká varovné světýlko. Její vnitřní hlas, který jí radí při výběru přátel, je dvoustránkový leták, na němž je napsáno jen NE.

„Palačinkárna palačinkového Billyho,“ řekne Myla. „Tady ve Flatbush je to legenda.“

„Otevřená od roku devatenáct set sedmdesát šest,“ skočí jí do řeči Niko.

August se zamračí. „Čtyřicet čtyři let a nikdo se nepokusil změnit název?“

„Je to součástí jejího kouzla,“ řekne Myla. „Je to něco jako naše místo. Jsi z Jihu, že jo? Bude se ti to tam líbit. Velmi neokázalé.“

Přešlapují na místě, zírají jeden na druhého. Palačinkové vyčkávání.

August chce zůstat v bezpečí svého příšerného pokoje s vlastním nepohodlným trápením, Pop-Tarts k večeři a s tichým vnitřním smířením. Ale pak pohlédne na Nika a uvědomí si, že i kdyby to předstíral, když se jí dotknul, něco v ní viděl. A to je mnohem víc, než kdokoli za dlouhou dobu udělal.

Ach.

„Dobře,“ řekne, zvedne se a Myle se v obličeji rozzáří obrovský úsměv.

O deset minut později je August zasunutá v rohové sedačce v Palačinkárně palačinkového Billyho, kde to vypadá tak, že každý číšník zná Nika a Mylu jménem. Obsluhuje je vousatý černoch se širokým úsměvem a vybledlou jmenovkou přišpendlenou na červené košili Billyho palačinkárny, na které je napsané WINFIELD. Ani se neptá, co si Niko a Myla dají – prostě položí na stůl hrnek s kávou a růžovou limonádu.

August je jasné, co mysleli tím, že je Billyho palačinkárna legenda. Právě tak vypadá charakteristický New York, něco podobného obrazu od Edwarda Hoppera nebo jako bistro ze Show Jerryho Seinfelda, jen trochu víc kořeněné. Restaurace je na rohu, velká okna se z obou stran otvírají na ulici. Potlučené laminátové stolky a červené vinylové sedačky se, když popraskají, nenápadně přesunou z nejrušnějších částí dozadu. Podél jedné stěny jsou postmixy, staré fotky a plakáty Mets nalepené od podlahy až po strop.

A má svou typickou vůni, ryzí a nefalšovanou, a August cítí, jak ji celým svým bytím do sebe vsakuje.

„Mimochodem, dal mu je Wesův táta,“ řekne Myla, když vysvětluje, jak je možné, že v jejich bytě skončila dvojice luxusních kožených křesel. „Dárek za to, jak dobře si vedl, že naplnil rodinné očekávání a začal chodit na architekturu na Prattu.“

„Myslela jsem si, že je tatér.“

„To je,“ řekne Niko. „Vyhodili ho po prvním semestru. Tak trochu… se psychicky složil.“

„Čtrnáct hodin seděl ve spodním prádle u požárního východu, nakonec museli zavolat hasiče,“ dodá Myla.

„To bylo jen kvůli žhářství,“ doplní Niko.

„Proboha,“ řekne August. „Jak jste se s ním seznámili?“

Myla vyhrne Nikovi rukáv nad loket, čímž odhalí podivně sexy vyobrazenou Pannu Marii omotanou kolem předloktí. „Tohle udělal. Za poloviční cenu, protože se tehdy zaučoval.“

„Teda.“ August si nervózně hraje s ulepeným jídelním lístkem, prsty ji pálí, jak si to chce všechno zapsat. Je to její nejmíň okouzlující instinkt, když potká nové lidi: dělá si poznámky. „Z architektury k tetování. To je sakra změna.“

„Věř tomu, nebo ne, ale chvíli mezi tím zdobil dorty,“ řekne Myla. „Někdy, když má dobrý den, přijdu domů a celý byt voní po vanilce. Na lince nám nechá tucet muffinů a zmizí.“

„Tenhle malý twink má v sobě spoustu rozporů,“ poznamená Niko.

Myla se zasměje a otočí se na August. „Tak co tě přivedlo do New Yorku?“

August tuhle otázku nesnáší. Odpověď na ni je moc obsáhlá. Co asi tak mohlo popadnout někoho jako August, holku z malého předměstí se studentskou půjčkou jako hrom a schopností socializace stejnou, jako má plechovka od Pringles, aby se přestěhovala do New Yorku, když tu nemá žádné kamarády a ani plán, co dělat?

Pravdou je, že když strávíte celý život o samotě, je neuvěřitelně lákavé přestěhovat se někam, kde je to dost veliké na to se tam ztratit a kde se samota zdá být volbou.

„Vždycky jsem to chtěla zkusit,“ řekne místo toho August. „New York, to je… nevím, vyzkoušela jsem několik měst. Chodila jsem na univerzitu v New Orleans, pak v Memphisu a všechny mi připadaly… příliš malé, asi. Chtěla jsem někam, kde je to větší. Tak jsem přestoupila sem na brooklynskou.“ Niko se na ni klidně kouká a míchá si kávu. August si pomyslí, že je nejspíš neškodný, ale nelíbí se jí, že se na ni dívá, jako by vše věděl.

„Studium ti nepřišlo dost složité,“ řekne. Další jemné odpozorování. „Chtěla jsi něco náročnějšího.“

August si založí ruce. „To je… není to úplně mimo.“

Winfield se zjeví s jejich objednávkou a Myla se ho zeptá: „Hele, kde je Marty? Nikdy nezmešká svoji směnu.“

„Odešel,“ řekne Winfield a položí nádobu se sirupem na stůl.

„Ne.“

„Přestěhoval se zpátky do Nebrasky.“

„Nuda.“

„Jo.“

„Takže to znamená,“ řekne Myla a nakloní se nad svůj talíř, „že někoho hledáte.“

„Jo, proč? Víš o někom?“

„Už ses seznámil s August?“ Dramaticky ukáže na August, jako by to byla otázka v Kole štěstí.

Winfield zaměří pozornost na August, která ztuhne, a z lahve, kterou drží v ruce, jí stále kape pálivá omáčka na brambory.

„Už jsi dělala servírku?“

„Já –“

„Léta,“ vloží se do toho Myla. „V zástěře se narodila.“

Winfield přimhouří oči, koukne na August a zdá se, že je na pochybách.

„Budeš se muset oficiálně přihlásit. Záleží to na Lucii.“

Ukáže bradou k baru, kde do kasy zírá vážně vyhlížející mladá žena s nepřirozeně rudými vlasy a tlustými linkami. Pokud ona je ten, na koho to August musí zahrát, vypadá to tak, že spíš skončí s akrylovým nehtem zarytým v krční tepně.

„Lucie mě zbožňuje,“ řekne Myla.

„Tak to opravdu ne.“

„Zbožňuje mě tak, jako zbožňuje kohokoli jiného.“

„To nemáš laťku moc vysoko.“

„Řekni jí, že se můžu za August zaručit.“

„Vlastně, já –“ začne August, ale Myla dupne nohou. Má na sobě kanady – jen těžko to jde přehlédnout.

August totiž zvolna nabývá dojmu, že tohle není zrovna obyčejná restaurace. Je na ní něco zářivého a jasného, něco teplého a lákavého i s těmi prosezenými sedačkami a číšníky proplouvajícími mezi stoly. Pomocník z kuchyně se mihne kolem s tácem plným nádobí, z něhož mu sklouzne hrnek. Winfield se poslepu natáhne za sebe a chytne ho ve vzduchu.

Hodně se to blíží kouzlu.

Ale August na kouzla nevěří.

„Ale jdi, Wine,“ řekne Myla, když Winfield jemně odloží hrnek zpátky na tác. „Jak dlouho už sem každý čtvrtek večer chodíme? Tři roky? Nepřivedla bych ti někoho, kdo by to nezvládnul.“

Winfield zakroutí očima, ale usmívá se. „Přinesu ti formulář.“

„Nikdy v životě jsem v restauraci neobsluhovala,“ řekne August, když se vrací zpátky do bytu.

„Budeš v pohodě,“ řekne Myla. „Niko, řekni jí, že bude v pohodě.“

„Nejsem stroj na předpovídání budoucnosti.“

„Aha, a co minulý týden, když jsem si chtěla dát thajské jídlo, ale ty jsi vycítil, že bazalka má pro nás nevhodnou energii…“

August naslouchá zvuku jejich hlasů, jak si spolu hrají, a trojím krokům na chodníku. Město tmavne, má hnědo-oranžovou barvu skoro jako noc v New Orleans, je jí dost povědomá na to, aby si pomyslela, že možná… možná má šanci.

Nahoře na schodech Myla odemkne dveře a všichni skopnou boty na jednu hromadu.

Niko ukáže směrem ke dřezu v kuchyni a řekne: „Vítej doma.“

A August vedle kohoutku vidí lilie, čerstvě nařezané a zastrčené ve džbánu.

Domov.

Dobře. Je to jejich domov, ne její. Na lednici jsou jejich fotky z dětství, jejich vůně barev a sazí a levandule se prolíná skvrnitými koberci, jejich palačinková tradice, všechno nastavené roky před tím, než August vůbec přijela do New Yorku. Ale hezky se na to kouká. Uklidňující zátiší, které si člověk může užívat z druhého konce pokoje.

August už bydlela v mnoha pokojích, aniž by kdy věděla, jak si ten prostor přetvořit v domov, jak se roztáhnout a zaplnit ho jako Niko nebo Myla, nebo dokonce Wes se svými kresbami na oknech. Opravdu neví, co by v tuto chvíli bylo zapotřebí. Už je to třiadvacet let, co jen tak projíždí, dotýká se cihly za cihlou, ale nikdy zatím nepocítila stálost.

Připadá jí hloupé to vůbec vyslovit, ale možná. Možná by to mohlo být tohle. Možná nový obor. Možná nová práce. Možná místo, které by mohlo stát o to, aby do něj patřila.

Možná člověk, hádá August. Nedokáže si ale představit kdo.

August je cítit palačinkami.

Prostě se toho nedá zbavit, ať se vysprchuje kolikrát chce, utratí kolik chce peněz v místní nonstop prádelně. Pracuje u Billyho zatím jen týden a mastné hranolky se s ní propojily na buněčné úrovni.

Dneska to teda určitě smýt nepůjde, ne po dvojité směně, kdy skoro neměla čas ani na to, aby vyběhla po schodech nahoru, hodila na sebe čisté triko, nasoukala se do sukně a znovu se po schodech pustila dolů. Dokonce i kabát jí smrdí po slanině. Je chodící vlhký sen zhulence ve tři hodiny ráno a řidičů tiráku, meníčko složené z palačinek a párků, jejich vůně vznášející se ve větru. Aspoň že se jí povedlo ukrást velký kafe.

První den semestru. První den v nové škole. První den na novém oboru.

Není to angličtina (její hlavní obor) ani historie (druhý hlavní obor). Je to tak trochu psychologie (její třetí, vedlejší obor), ale hlavně je to s tímhle oborem stejné, jako se všemi ostatními za poslední čtyři a půl roku: další možná tentokrát, protože se jí podařilo nashromáždit dostatek kreditů za předměty a získat další studentskou půjčku a protože si není jistá, co bude dělat, když nebude žít od jednoho semestru k druhému, dokud nezemře.

Je to sociologie.

V pondělí ráno začínají hodiny v půl deváté a August si už zapamatovala, jak bude dojíždět. Dolů ulicí až na stanici Parkside Avenue, linkou metra Q směrem na Coney Island, vystoupit na Avenue H, pěšky dva bloky. V hlavě si představuje bubliny, ve kterých jsou napsaná písmena označující vlakové linky. Co se týče lidí, je nemožná, ale tohle město donutí, aby k ní bylo přátelské.

August se tolik soustředí na to, jak se jí v hlavě míhají linky metra, že si nevšimne zmrzlé louže.

Pata jí sklouzne a August spadne na kolena, roztrhne si silonky, jednou rukou se opře o betonovou zem a druhou si přimáčkne kávu na hruď. Víčko odlétne a káva jí exploduje na tričko.

„Jezišmarja, do prdele,“ zakleje, když se jí obsah batohu vysype na chodník. Bezmocně sleduje, jak jí paní v parce odkopne telefon do strouhy.

No jo, stalo se. Ale August nebrečí.

Neplakala, když opustila Belle Chasse nebo New Orleans nebo Memphis. Nepláče, když se pohádá s mámou, nepláče, když se jí po ní stýská, a nepláče, ani když se jí po ní vůbec nestýská. Od té doby, co přijela do New Yorku, ani jednou neplakala. Ale teď August krvácí, je celá politá horkou kávou, dva dny se už nevyspala, nemůže si vzpomenout na jediného člověka v okruhu tisíce kilometrů, kterého by to zajímalo, a v krku ji ostře pálí, takže si v duchu říká: Bože, prosím, ne před všemi těmi lidmi.

Mohla by jít za školu. Vydrápat se těch šest pater nahoru, schoulit se na své dvojité nafukovací matraci a zkusit to znova zítra. Klidně by to mohla udělat. Ale nepřestěhovala se na druhý konec země, aby se nechala odradit odřeným kolenem a podprsenkou promočenou kafem. Jak by řekla máma: Nechovej se jako kráva.

Takže to spolkne. Sebere si věci. Dá si batoh na ramena. Zachumlá se do kabátu.

Ten blbej vlak stihne.

Zastávka Parkside Avenue je nad zemí – velké červené sloupy, mozaikové dlaždice, zpoza cihlových bytových domů, které vrhají stín na koleje, vykukuje břečťan – a August se až napočtvrté podaří označit lístek, aby se dostala přes turniket. Právě když najde svoje nástupiště, přijede vlak a August je lokty a rameny nastrkána do vozu s několika milosrdně volnými sedačkami. Na jednu se svalí.

Dobře.

Ví přesně, kde zrovna je a kam následujících deset minut jede. Vše, co musí dělat, je zůstat sedět a nechat se tam dopravit.

Vydechne. Pak se pomalu nadechne nosem.

Proboha, v tom vlaku to páchne.

Nebude plakat – nebude plakat – ale pak se objeví stín, a zablokuje světlo zářivek, cítí statické teplo někoho, kdo se nad ní tyčí, zaujímá prostor nad ní a věnuje jí pozornost.

Poslední, co potřebuje, je, aby ji obtěžoval nějakej úchyl. Možná když se opravdu rozpláče, stylem Wese, když se složil potom, co ho vyrazili z Prattu, nechají ji na pokoji. Skrz kabát sevře v dlani kapesní nožík.

Pohlédne nahoru, čeká, že nad sebou uvidí nějakého neupraveného chlapa, který by se hodil k těm dlouhým nohám a roztrhaným džínám, ale místo toho –

Dlouhonožka je… holka.

Stejně stará jako August, možná starší, s úžasnými lícními kostmi a čelistí a zlatohnědou pokožkou. Krátké černé vlasy má na patku, kterou má odhrnutou z čela, a nakrčí na August obočí. V roztrhaných džínách má zastrčené bílé triko a viditelně obnošenou koženou bundu má položenou na ramenou, jako by se v ní narodila. Její úšklebek je jako začátek velmi dlouhého příběhu, který by August vyprávěla u skleničky, kdyby měla nějaké kamarády.

„Fuj,“ řekne a ukáže na Augustino triko, kam se kávová skvrna vsákla a rozlezla se, což je ten úplně poslední důvod, kvůli kterému si August přeje, aby se jí koukala na prsa.

Ta nejvíc sexy holka, kterou August kdy viděla, se na ni podívala a řekla: „Fuj.“

Než ji napadne cokoli, co by mohla říct, holka si přehodí batoh dopředu a August jen tupě sleduje, jak vyloví červenou šálu a schová balíček žvýkaček a historicky vyhlížející sluchátka.

August ani nemůže uvěřit, že si myslela, že tahle modelka v motorkářské bundě je nějaký úchyl z metra. A nechce se jí věřit, že tenhle vysoký chlapácký anděl z metra ji viděl brečet do kávových prsou.

„Na,“ řekne holka a podá jí šálu. „Vypadáš, že tě čeká něco důležitého.“ Zběžně jí ukáže na krk. „Nech si ji.“

August na ni zamrká, a ona si tam při tom jen tak stojí a vypadá jako kytaristka z holčičí punkové skupiny, která se jmenuje August z nás zešílí.

„Já – proboha, nemůžu si vzít tvoji šálu.“

Holka pokrčí rameny. „Seženu si jinou.“

„Ale je zima.“

„Jo,“ řekne a její úšklebek se promění v něco nečitelného, na jedné tváři jí vyskočí důlek. August by se v tom důlku nejradši utopila. „Ale já moc ven nechodím.“

August jen zírá.

„Hele,“ řekne anděl z metra. „Buď si ji vezmeš, nebo ji můžu nechat na sedačce vedle tebe a pak ji navždy pohltí ekosystém metra.“

Má zářivé teple hnědé oči, které pohledem škádlí, a August netuší, jak by kdy mohla udělat něco jiného než cokoli, o co si ta holka řekne.

Šála je pletená volnými oky, je jemná, a když po ní August přejede prsty, projede jí statická elektřina. Nadskočí a holka se potutelně zasměje.

„Už ti někdo někdy řekl, že voníš jako palačinky?“

Vlak se zanoří do tunelu, zachvěje se na kolejích a ta holka ze sebe vydá jemné „teda“ a natáhne se po madlu nad Augustinou hlavou. Poslední, co August zahlédne, je lehce zahnutý tvar její čelisti a záblesk kůže v místě, kde se jí vyhrne tričko, potom zablikají zářivky a zhasnou.

Setmí se jen na vteřinu dvě, ale když se světla zase rozsvítí, holka je pryč.

2

Co se děje na trase Q?

Andrew Gould a Natasha Brownová

29. prosince 2019

Obyvatelé New Yorku vědí moc dobře, že od našeho dopravního podniku nemohou očekávat dokonalost a přesnost. Ale tento týden se vyskytl nový činitel ovlivňující nevyzpytatelnou kvalitu služeb na vlakové lince Q: výkyvy v dodávce elektřiny spálily světla, způsobily problémy na informačních panelech a několikrát se kvůli nim zastavily vlaky.

V pondělí upozornil Manhattanský dopravní podnik cestující, aby očekávali hodinové zpoždění na lince Q v obou směrech, neboť se budou vyšetřovat příčiny problémů s elektřinou. Provoz se vrátil do normálního stavu toho dne odpoledne, ale hlášení o náhlých zastaveních přetrvávají.

(Na fotografii jsou zobrazeni cestující na vlakové lince Q z Brooklynu na Manhattanský most. V pozadí je Američanka čínského původu s krátkými vlasy, v kožené bundě, mračící se na blikající světlo.)

Obyvatelka Brooklynu Jane Su jezdí linkou Q na Manhattan a zpět každý den.

Pro New York Times Tyler Martin

„Rozhodla jsem se hodit koule detektiva Primeauxe do burákového másla a strčit ho z mostu Pontchartrain,“ řekne Augustina máma. „Ať ho ryby vykastrujou za mě.“

„To tu ještě nebylo,“ poznamená August, která se krčí za vozíkem špinavého nádobí, což je jediné místečko uvnitř Billyho palačinkárny, kde má její telefon o trochu lepší signál než jen jednu hubenou čárku. Obličej má asi tak pět centimetrů od napůl snědené denverské omelety. Život v New Yorku je skutečně oslnivý. „Co provedl tentokrát?“

„Řekl recepční, aby mu nepřepojovala moje telefonáty.“

„To ti řekla?“

„To přece ani nemusela,“ řekne, „je mi to jasné.“

August se kousne do tváře. „No, je to debil.“

„Jo,“ souhlasí máma. August slyší, jak máma zápasí s pěti zámky na dveřích, protože právě přišla domů z práce. „Mimochodem, jaký byl tvůj první den ve škole?“

„Stejný jako vždycky. Spousta lidí, kteří se už dávno všichni znají, a já, křoví ve filmu z vysoké.“

„No, jsou to stejně asi všechno idioti.“

„Nejspíš.“

August si představí, jak máma krčí rameny.

„Pamatuješ si, když jsi ukradla sousedům tu kazetu s filmem Řekni cokoliv…?“ zeptá se.

Přestože se jí nechce, August se zasměje. „Byla jsi na mě tak naštvaná.“

„A zkopírovala sis ji. V sedmi letech jsi přišla na to, jak ukrást film. Kolikrát jsem tě jen chytila, jak se na něj v noci díváš?“

„Asi milionkrát.“

„Vždycky sis při té písničce od Petera Gabriela mohla vyplakat oči. Jsi citlivka, dítě. Dřív jsem se bála, že ti to ublíží. Ale překvapila jsi mě. Vyrostla jsi z toho. Jsi stejná jako já – nikoho nepotřebuješ. To si pamatuj.“

„Jo.“ Asi tak na půl trapné vteřiny se August v mysli vrátí do metra a k holce v kožené bundě. Polkne. „Jo, máš pravdu. Bude to v pohodě.“

Odtáhne si telefon od ucha, aby zkontrolovala, kolik je hodin. Sakra. Pauza už je skoro pryč.

Má štěstí, že tu práci vůbec dostala, ale zas nemá tolik štěstí, aby jí to šlo. Možná byla až příliš přesvědčivá, když manažerka Lucie zavolala na její falešné číslo, aby se zeptala na doporučení, a dovolala se na Augustinu předplacenou kartu. Výsledek: přímo na plac, žádné zacvičení, učí se za chodu.

„A slanina?“ zeptá se August chlapík u stolu devatenáct, když mu přinese talíř. Je to jeden ze štamgastů, které Winfield zmínil první den – hasič v důchodu, který sem posledních dvacet let chodí na snídani. Ale aspoň to má u Billyho natolik rád, že mu nevadí příšerná obsluha.

„Sakra, omlouvám se,“ ztuhne August. „Omlouvám se, že jsem řekla sakra.“

„Zapomněla jsi tohle,“ ozve se za ní hlas s těžkým českým přízvukem. Znenadání se přižene Lucie s porcí slaniny, popadne August za loket a směruje ji ke kuchyni.

„Děkuju,“ řekne August a zkřiví obličej bolestí z nehtů zařezávajících se jí do lokte. „Jak jsi to věděla?“

„Já vím všechno,“ řekne Lucie, jasně rudý culík jí nadskakuje pod ponurými světly. U baru August propustí a vrátí se k načatému sendviči se smaženými vejci a rozpisu služeb na příští týden. „To by sis měla zapamatovat.“

„Promiň,“ řekne August. „Jsi zachránkyně. Zachránkyně vepřových výrobků.“

Lucie nasadí výraz, díky kterému vypadá s tekutými linkami pod očima jako dravý pták. „Ráda vtipkuješ. Já ne.“

„Omlouvám se.“

„Omluvy taky nemám ráda.“

August spolkne další promiň a otočí se v pokladně, kde se pokouší vzpomenout si, jak zadat rychlou objednávku. Určitě zapomněla na přílohu brambor ke stolu sedmnáct a –

„Jerry!“ zakřičí Lucie okénkem do kuchyně. „Jedny brambory a rychle!“

„Jdi někam, Lucie!“

Zakřičí na něj něco česky.

„Vždyť víš, že netuším, co to znamená!“

„Za tebou,“ upozorní Winfield, když prochází okolo s plnými tácy palačinek, borůvkové na levé, máslové s ořechy na pravé ruce. Nakloní hlavu ke kuchyni, copánky se mu zhoupnou a řekne: „Nazvala tě hnusným ptákem, Jerry.“

Jerry, nejstarší kuchař na světě stojící u plotny, se zasměje a hodí několik brambor na gril. Lucie, jak August zjistila, má zrak nadčlověka a zvyk od pokladny na druhém konci baru kontrolovat, jak její zaměstnanci pracují. Jindy by to mohlo člověka rozčílit, až na to, že to August během posledních pěti minut dvakrát vytáhlo z rejže.

„Pořád na něco zapomínáš,“ řekne a umělými nehty si poklepává na desky. „Jíš?“

August se zamyslí nad šesti hodinami, které právě strávila na směně. Vysypala na sebe talíř s lívanci? Ano. Snědla něco? „Ehm… ne.“

„Tak proto zapomínáš.“ Zamračí se na August jako zklamaná matka, přestože jí nemůže být víc než dvacet devět.

„Jerry!“ zakřičí Lucie.

„Co!“

„Su Special!“

„Už jsem ti jeden udělal!“

„Pro August!“

„Koho?“

„Tu novou holku!“

„Aha,“ řekne a rozklepne na plotnu dvě vajíčka. „Dobře.“

August si mezi prsty zkroutí konce zástěry, spolkne děkuju, aby ji Lucie neuškrtila. „Co je Su Special?“

„Věř mi,“ řekne Lucie netrpělivě. „Můžeš si v pátek vzít dvojitou?“

Jak se ukáže, Su Special je položka, která není na jídelním lístku – slanina, javorový sirup, pálivá omáčka a vejce na hniličko mezi dvěma texaskými tousty. A možná je to Jerrym, jeho mrožím knírem naznačujícím nepoznatelnou moudrost a jeho brooklynským přízvukem potvrzujícím sedm desetiletí nastavování si vnitřních hodin podle slunce mezi Atlantskou a Čtvrtou, nebo Lucií, prvním člověkem v této práci pamatujícím si Augustino jméno a starajícím se, jestli žije nebo umírá, nebo je to kouzlem Billyho – ale je to ten nejlepší sendvič, jaký August kdy jedla.

Je už skoro jedna v noci, když August odejde z práce a vydá se domů ulicemi hemžícími se lidmi a plnými života, zalitými oranžově hnědou barvou. Ve večerce na rohu vymění dolar z dýšek za pomeranč – je si celkem jistá, že v posledních dnech je na dobré cestě mít kurděje.

Zarazí nehet do slupky a začne ho loupat, zatímco jí v mysli neprodleně vyskakují potřebná čísla: dospělý člověk potřebuje šedesát pět až devadesát miligramů vitaminu C denně. Jeden pomeranč jich obsahuje padesát pět. Kurdějím to tak úplně nezabrání, ale je to začátek.

Pomyslí na přednášku z dnešního rána a na to, jak se pokoušela sehnat levný psací stůl, na to, jaký je asi Luciin životní příběh. A na tu pěknou holku z vlaku na lince Q ze včerejška. Zase. August má na sobě dneska večer tu červenou šálu, má ji omotanou kolem krku, teplou a měkkou jako příslib.

Není to tak, že by o holce z metra přemýšlela neustále; jen že by klidně odpracovala pět dvojitých směn za sebou, kdyby to znamenalo, že se jí poštěstí holku z metra znova potkat.

Prochází růžovou září neonového nápisu, když si uvědomí, kde je – ve čtvrti Flatbush naproti směnárně. Niko říkal, že tady má svůj jasnovidecký krámek.

Je nacpaný mezi zastavárnu a kadeřnický salon, s olupujícím se nápisem slečna ivy na dveřích. Niko tvrdí, že majitelka je neustále kouřící Argentinka v menopauze, která se jmenuje Ivy. Krámek je nic moc, jen poškrábané, mastné šedé industriální dveře přidělané na nevýrazný vchod do obchůdku, takový by použili v seriálu Zákon a pořádek jako lokaci pro střílečku. Jediný náznak toho, co se skrývá uvnitř, je okno, na kterém je neonový nápis věštec obklopený visícími svazky bylinek a – aha  – tohle jsou zuby.

August odnepaměti nenávidí místa jako tohle.

Dobře, skoro.

Jednou, v době opakovaného sledování ilegální nahrávky filmu Řekni cokoliv přitáhla August mámu do malinkého věšteckého krámku v Quarter, takového se šátky přes každou lampičku, takže se světlo rozlévalo po místnosti, jako by se šeřilo. Vzpomíná si, jak si mezi svíčky položila svůj kapesní nožík pro všechny případy a se zájmem sledovala osobu na druhé straně stolu, jak vykládá mámě karty. Většinu svého života chodila do katolické školy, ale tohle bylo poprvé a naposledy, kdy v něco uvěřila.

„Přišla jste o někoho pro vás velmi důležitého,“ řekla mámě věštkyně, ale to se uhodne velmi snadno. Potom řekla, že je mrtvý, a Suzette Landryová se rozhodla, že už k žádným věštkyním ve městě chodit nebudou, protože věštkyně vědí hovno. A pak přišla bouřka a na dlouhou dobu se všechny věštkyně z města vytratily.

Takže August přestala věřit. Zůstala u hmatatelných důkazů. Jediný skeptik ve městě plném duchů. Naprosto jí to vyhovovalo.

Zakroutí hlavou a vytrhne se ze zamyšlení, obejde roh a vydá se domů. Pomeranč: splněno. Kurděje: zatím v pohodě.

Ve třetím poschodí domu si pomyslí, že je to ironické – skoro až poetické –, že bydlí s jasnovidcem. S jasnovidcem v uvozovkách. Nezvykle všímavým hochem se sebevědomým, zvláštním kouzlem a podezřelým počtem svíček. Podiví se, co si asi myslí Myla, jestli věří. Podle jejího playlistu na Netflixu a sbírce memorabilií z Duny je Myla obrovským fanouškem sci-fi. Možná to žere.

Až když u dveří sáhne August do kabelky, uvědomí si, že tam nemá klíče od bytu.

„Do prdele.“

Pokusí se zaklepat – nic. Mohla by jim napsat zprávu, jestli je někdo doma… kdyby se jí nevybila baterka v telefonu, ještě než jí skončila směna.

Tak to asi pak musí udělat takhle.

Vezme si do ruky nožík, otevře ho, skloní se a zastrčí ho do zámku. Tohle dělala naposledy, když jí bylo patnáct a zabouchla si dveře od bytu, protože máma zase ztratila pojem o čase, když byla v knihovně, ale některé věci se nezapomínají. Jak se soustředí, vystrkuje jazyk mezi zuby, pohybuje nožíkem, dokud zámek necvakne a neotevře se.

Někdo je naštěstí doma, pohupuje se po chodbě se sluchátky v uších a s taškou s nářadím u nohou. Na kuchyňské lince hoří svazek šalvěje. August si pověsí bundu a zástěru u dveří a zváží, jestli ho nemá zhasit – tenhle týden už u nich koneckonců jednou hořelo –, když vtom člověk v předsíni zvedne oči a lehce vykřikne.

„Ach,“ řekne August, když si chlapík vyndá sluchátka z uší. Určitě to není Niko ani Myla, tak– „Musíš být Wes. Já jsem August. Já, ehm, tady teď bydlím.“

Wes je malý kluk s olivovou pokožkou, kostnatými zápěstími a kotníky vykukujícími z šedých tepláků a obrovské flanelky s pětkrát zahrnutými rukávy. Jeho rysy jsou nevýrazné a jemné, zvláštně andělské i přes to, že se na ni mračí. Stejně jako August má na nose brýle a skrz ně na ni mžourá.

„Ahoj,“ řekne.

„Ráda tě konečně poznávám,“ řekne mu August. Vypadá, jako by chtěl zdrhnout. S tím se August může snadno ztotožnit.

„Jo.“

„Volnej večer?“

„Hm-hm.“

August se ještě nikdy nesetkala s někým, kdo by uměl udělat horší první dojem než ona. Až doteď.

„Dobře, dobře,“ řekne August. „Jdu do postele.“ Pohlédne na bylinky doutnající na lince. „Mám to zhasnout?“

Wes se vrátí k tomu, co dělal předtím, pohrával si s pantem na dveřích do Augustina pokoje. „Měl jsem tu ex. Niko řekl, že v bytě byla spousta negativní energie. Zhasne to samo. Jako vždycky.“

„Jasně,“ řekne August. „Ehm, co to… děláš?“

Nic neřekne, otočí klikou a zakmitá dveřmi. Ticho. Když se August nastěhovala, vrzaly. Opravil jí panty.

Wes do jedné ruky zvedne Nudlinku, tašku s nářadím do druhé a zmizí v chodbě.

„Děkuju,“ zavolá za ním August. Zaboří hlavu mezi ramena, jako by ho nemohlo nic rozhořčit víc, než že mu někdo poděkuje za jeho laskavost.

„Dobrej nůž,“ zamumlá, než za sebou zavře dveře do svého pokoje.

V pátek ráno se August klepe zimou, jednu ruku má ve sprše a modlí se, aby začala téct teplá voda. Venku jsou dva pod nulou. Pokud bude muset vlézt do studené sprchy, její duše jistojistě opustí toto místo.

Zkontroluje telefon – má ještě dvacet pět minut na to, aby stihla vlak do školy. Nemá čas odpovědět mámě na zprávy o nesnesitelných kolegyních z knihovny. Místo toho jí pošle několik sympatizujících smajlíků.

Jak to Myla říkala? Dvacet minut, aby začala téct teplá, ale deset, když jsi hodná? Už uběhlo dvanáct.

„Prosím,“ řekne August sprše. „Je mi hrozná zima, jsem strašně unavená a smrdím jako starosta Hranolkovic.“

Zdá se, že to se sprchou nic nedělá. Kašlat na to. Vypne kohoutek a smíří se s dalším provoněným dnem.

Venku na chodbě jsou Myla a Wes, klečí na kolenou a nalepují malířskou lepenku na podlahu.

„Chci to vůbec vědět?“ řekne August, když je překračuje.

„To je na Rolly Bangs,“ zavolá na ni Myla přes rameno.

August si natáhne svetr a vystrčí hlavu ze dveří svého pokoje. „Uvědomuješ si, že jen tak vypouštíš slova z pusy v náhodném pořadí, jako by snad měly něco znamenat?“

„Upozornění tohoto typu ji ještě nikdy nezastavilo,“ řekne Wes, který vypadá a zní tak, jako by se sem právě připotácel po noční. August se podiví, jestli ho Myla musela něčím uplatit, aby jí šel pomoct, než se odebere do své jeskyně. „Rolly Bangs je hra, kterou jsme vymysleli.“

„Začíná se u dveří v jezdící židli a někdo tě strčí po křivé svažující se kuchyňské podlaze,“ vysvětluje Myla. Samozřejmě že přišla na to, jak využít porušení stavebního zákona pro zábavu. „To je ta Rolly část.“

„Trochu se bojím zjišťovat, co je ta část Bangs,“ řekne August.

„Bangs nastane, když narazíš tady na tenhle práh,“ řekne Wes. Ukáže na dřevěný práh, kde se stýká kuchyň s předsíní. „Prakticky tě to katapultuje ze židle.“

„Ty čáry,“ řekne Myla a odtrhne poslední kousek lepenky, „jsou na změření, jak daleko doletíš, než se dotkneš podlahy.“

August je znova překročí a směřuje ke dveřím. Nudlinka se jí točí kolem kotníků, nadšeně ji očichává. „Nemůžu se rozhodnout, jestli to na mě dělá dojem, nebo jestli jsem spíš vyděšená.“

„Moje nejoblíbenější duševní rozpoložení,“ řekne Myla. „Dobrou noc.“

„Dobré ráno.“

August si zrovna nandává batoh na záda, když se k ní u dveří přidá Myla s Nudlinkovým vodítkem v ruce.

„Kudy jdeš?“ zeptá se, zatímco Nudlinka poskakuje okolo, jazyk a uši mu vlají. Je tak roztomilý. August se ani nemůže zlobit, že zcela záměrně dostala nepravdivou informaci o tom, jak moc bude ten pes součástí jejího života.

„Parkside Ave.“

„Aha, jdu s ním do parku. Nebude ti vadit, když půjdu s tebou?“

Věc, kterou se August právě o Myle učí, je, že to nedělá tak, že by nejprve zasela semínko přátelství, opatrně se o ně starala jemným zaléváním a sluníčkem. Ne, ona vám do života spadne, už hotová, a prostě je. Kamarádka se vším všudy.

Zvláštní.

„Jasně,“ přikývne August, zatáhne za kliku a otevře dveře.

Není tam led, po kterém by se dalo uklouznout, ale Nudlinka je skoro stejně odhodlaný, že v tom cestou na stanici August pěkně vymáchá.

„Je Wesův, ale tak nějak se o něj dělíme všichni. Jsme v tom hrozní,“ říká Myla, když ji Nudlinka vleče za sebou. „Ty jo, když jsem bydlela na Manhattanu, tak jsem často vystupovala na Parkside.“

„Opravdu?“

„Jo, chodila jsem na Kolumbijskou.“

August překročí Nudlinku, když se zastaví, aby si očichal tu nejzajímavější krabičku od jídla na světě. „Aha, mají tam dobrou uměleckou školu?“

Myla se zasměje. „Všichni si vždycky myslí, že jsem chodila na uměleckou školu,“ řekne a práskne bublinu ze žvýkačky. „Vystudovala jsem elektroinženýrství.“

„Ty – promiň, myslela jsem, že jsi –“

„Já vím, že jo?“ řekne. „Věda je neuvěřitelně zajímavá a jsem v ní dobrá. Jako opravdu dobrá. Ale kariéra v inženýrství tak trochu zabíjí duši a svojí prací si vydělám dost. Zrovna teď mě víc baví umění.“

„To je…“ Augustina nejhorší noční můra, pomyslí si. Dokončit školu a nedělat nic, co je s tím spojené. Nechce se jí věřit, že se tím Myla každou vteřinu, každý den, netrápí. „To je úžasné.“

„Díky, taky si to myslím,“ řekne Myla šťastně.

Na stanici jí Myla zamává, August se protáhne turniketem a vrátí se do příjemné, zapáchající náruče linky Q.

Nikdo, kdo žije v New Yorku déle než pár měsíců, nepochopí, proč by měla nějaká holka mít ráda metro. Nepochopí novost ježdění pod zemí a vylézání nahoru na druhém konci města, úlevu vědomí, že i když získáte hodinové zpoždění nebo se ztrapníte, vyřešili jste tu nejsložitější hádanku tohoto města. Je součástí nadšeného shonu, když nastoupí potulní hudebníci, vymění si pohledy s dalším vyděšeným cestujícím. V metru je skutečná Newyorčanka.

Je to pro ni samozřejmě ještě pořád příšerné. Skoro si sedla do dvou různých záhadných louží. Zcela jistě se tu srocují krysy. A jednou, během třicetiminutového zpoždění, se jí do batohu vykadil holub. Ne na něj. Do něj.

Ale je tady a nenávidí úplně všechno až na to jedinečné, požehnané utrpení v hromadné dopravě.

Je to hloupé, možná – ne, určitě. Je určitě hloupé, že je to částečně i tou holkou. Holkou v metru. Holkou z metra.

Holka z metra je úsměv ztracený někde na kolejích. Ukázala se, zachránila ji a mrknutím oka zmizela ze světa ve chvíli, kdy August vystoupila na Avenue H. Už se nikdy neuvidí. Ale vždy když August pomyslí na metro, myslí na hnědé oči a koženou bundu a na džíny roztrhané po celé délce až na stehna.

Ještě dvě zastávky. August vzhlédne od Pop-Tart, který si dává do pusy, a –

Holka z metra.

Nemá na sobě motorkářskou bundu, rukávy bílého trika má zahrnuté až k ramenům. Naklání se dozadu, jednu ruku má položenou na opěradle volného sedadla vedle sebe a… má tetování. Přes půlku paže. Červeného ptáčka, který se jí sklání nad loktem. A ač je to k nevíře, na bicepsu kotvu jako za starých časů.

August nemůže ani věřit, že může mít tolik štěstí.

Bundu má i dnes přehozenou přes batoh u nohou a August zírá na její kotníčkové conversky s dost vybledlým červeným plátnem, když Holka z metra otevře oči.

Z úst jí unikne překvapené „ach“.

„Holka s kafem.“

Usměje se. Jeden horní zub má trošku křivý, v úhlu, který je neuvěřitelně přitažlivý. Každá inteligentní myšlenka se jí vykouří z hlavy.

„Holka z metra,“ vyžbletne.

Holka z metra se usměje. „Dobré ráno.“

Augustin mozek se pokusí o „ahoj“, pusa chce říct „čau“, ale vypadne z ní: „Čahoj.“

Možná ještě není příliš pozdě na to, aby si zalezla pod sedačku, kde by se zahrabala do krysích bobků.

„Jasně, proč ne,“ odpoví Holka z metra jemně, pořád se usmívá a August si řekne, jestli je na světě vůbec dost krysích bobků, aby se do nich mohla zahrabat.

„Omlouvám se, ráno mi nefunguje mozek. Je příliš brzy.“

„Opravdu?“ zeptá se Holka z metra a zní to tak, jako by ji to upřímně zajímalo.

Na hlavě má sluchátka, která August minule zahlédla, z osmdesátých let se zářivě oranžovým molitanem přes reproduktory. Zahrabe v batohu a vytáhne kazeťák, aby vypnula hudbu. Skutečný kazeťák. Holka z metra je… brooklynská hipsterka? Byl by to minusový bod?

Ale když se otočí zpět na August, s těmi svými tetováními, lehce zahnutým předním zubem a nerušenou pozorností, August je to jasné: Tahle holka by za sebou klidně mohla každý den vláčet metrem gramofon a August by si kvůli ní klidně lehla doprostřed Páté avenue.

„Jo, ehm,“ vykoktá August. „Šla jsem pozdě spát.“

Obočí Holky z metra udělá něco nevysvětlitelného. „A co jsi dělala?“

„Ach, ehm, měla jsem noční směnu. Jsem servírka v Billyho palačinkárně a mají otevřeno dvacet čtyři hodin denně, tak –“

„V Billyho palačinkárně?“ zeptá se Holka z metra. „To je… v ulici Church, že jo?“

Opře si lokty o kolena, na ruce si položí hlavu. Má bystré oči, klouby na rukou má hranaté a ostré, jako by dobře věděla, jak se hněte chleba nebo jak vypadají vnitřnosti auta.

August si teď rozhodně, ani v nejmenším, nepředstavuje Holku z metra takhle nadšenou a příjemnou na protější straně stolu na třetím rande. A určitě není ten typ člověka, který by se posadil ve vlaku vedle někoho, jehož jméno nezná, a hned by si představoval, jak s ním společně sestavuje nábytek z Ikey. Všechno má naprosto pod kontrolou.

Odkašle si. „Znáš to tam?“

Holka z metra se kousne do rtu, což je... fajn.

„Hm… hm, teda, dělala jsem tam taky servírku,“ řekne. „Je Jerry ještě pořád v kuchyni?“

August se zasměje. Zase to trefila. „Jo, je tam odedávna. Nedovedu si ani představit, že by tam nebyl. Když každé ráno přijdu, vždycky se ozve –“

„Ránko, zlatíčko,“ řekne jí do řeči ta holka a dokonale napodobí Jerryho těžký brooklynský přízvuk. „Je to miláček, že jo?“

„Miláček, proboha.“

August se rozesměje a Holka z metra vyprskne smíchy, a sakra, jestli ji ten zvuk dokonale neodhalí. Dveře se otevřou a zavřou ve stanici a ony se ještě stále smějí a možná se… možná se mezi nimi něco děje. August ještě tuhle možnost nezavrhla.

„A jeho Su Special je něco,“ řekne August.

V očích Holky z metra se rozzáří jiskra, takže August napůl očekává, že vyskočí ze sedačky. „Počkej, to je můj sendvič! Ten jsem vymyslela já!“

„Cože, opravdu?“

„Jo, to je moje příjmení! Su!“ vysvětlí. „Jerry ho dělal jen pro mě tolikrát, až si ho každý začal dávat. Nechce se mi věřit, že je ještě pořád dělá.“

„Dělá a jsou sakra výborný,“ řekne August. „Zcela jistě mě víc než jednou zachránil před smrtí, děkuju.“

„Není zač,“ řekne Holka z metra. V očích má takový vzdálený výraz, jako by vzpomínka, ve které nevrlí zákazníci posílají zpět zbytky jídel, bylo to nejlepší, co se jí za celý týden stalo. „Bože, to místo mi chybí.“

„Jo. Už sis všimla, že je to tam tak nějak –“

„Kouzelný,“ dokončí za ni Holka z metra. „Je to tam kouzelný.“

August se kousne do rtu. Na kouzla nevěří. Ale když se poprvé potkaly, August si pomyslela, že by udělala cokoli, co ta holka řekne, a nezdá se, že by se to nějak měnilo, což je velmi znepokojivé.

„Divím se, že mě ještě nevyhodili,“ řekne August. „Včera jsem pětiletému klukovi hodila na hlavu koláč. Museli jsme mu dát tričko zadarmo.“

Holka z metra se zasměje. „Naučíš se to,“ řekne sebejistě. „Svět je zatraceně malej.“

„Jo,“ souhlasí August. „To teda je.“

Chvilku tam jen tak sedí, usmívají se a usmívají jedna na druhou a Holka z metra dodá: „Pěkná šála, mimochodem.“

August se koukne dolů – zapomněla, že ji má na sobě. Zatahá za ni, aby si ji sundala, ale holka zvedne ruku.

„Řekla jsem ti, že si ji máš nechat. Mimochodem“ – sáhne do batohu, zahrabe v něm a vytáhne kostkovanou šálu se střapci – „už mám za ni náhradu.“

August cítí, jak se jí rozzáří obličej stejnou barvou, jako má ta šála, jako ohromnému koktajícímu bisexuálnímu chameleonovi. Evoluční chyba. „Jo – ještě jednou moc díky. Chtěla jsem – víš, byl to první den školy a opravdu jsem tam nechtěla přijít a vypadat jako –“

„Víš, ne že bys vypadala špatně,“ opáčí Holka z metra a August ví, že jí obličej ještě víc zrudl, a to až tak, jako když se všichni na začátku léta spálí při oslavách Dne obětí války. „Jen že… vypadala jsi, že potřebuješ, aby ti něco toho rána vyšlo. Tak proto.“ A lehce na ni zasalutuje.

Z reproduktorů se ozve hlášení, ještě míň srozumitelné než obvykle, ale August tentokrát nepozná, jestli to je těmi strašnými reproduktory v metru nebo jí v uších moc hlasitě bublá krev. Holka z metra ukáže na tabuli.

„Brooklyn College, že jo?“ řekne. „Avenue H?“

August zvedne oči – Aha, má pravdu. Tady vystupuje.

Když si přehazuje batoh přes rameno, uvědomí si, že možná nikdy nebude už mít takové štěstí. Přes osm a půl milionu lidí v New Yorku a jedna holka z metra se jí ztratí tak snadno, jako se objevila.

„Zítra mám ranní. U Billyho,“ vyhrkne August. „Kdyby ses chtěla zastavit, mohla bych ti přinést sendvič zadara. Za tu šálu.“

Holka z metra na ni pohlédne s tak zvláštním a nečitelným výrazem, že se August podiví, jestli to už všechno nepokazila, ale pak se jí výraz rozjasní a řekne: „Teda, páni, to bych moc ráda.“

„Dobře,“ odpoví August a vycouvá ze dveří. „Dobře. Skvělé. Super. Dobře.“ Jednou snad přestane mluvit. Opravdu.

Holka z metra se na ni kouká, jak odchází, vlasy jí padají do očí, vypadá pobaveně.

„Jak se jmenuješ?“ zavolá na ni.

August zakopne přes práh vlaku, stěží se vyhne mezeře. Někdo jí narazí do ramene. Její jméno? Najednou ho nezná. Jediné, co slyší, je, jak jí mozkové buňky odlétají únikovým východem.

„Ehm, je to – August. Jsem August.“

Úsměv holky z metra zjihne, jako by to nějak už věděla.

„August,“ zopakuje. „Já jsem Jane.“

„Jane. Ahoj, Jane.“

„Ta šála ti stejně sluší víc než mně.“ Jane zamrká a dveře se zavřou August před očima.

Jane k Billymu nedorazí.

August celé ráno vybíhá z kuchyně, pozoruje dveře, až se jimi Jane protáhne jako Brendan Frazer v Mumii, švihácká a ošlehaná větrem s dokonalou patkou. Ale to se nestane.

Samozřejmě že se to nestane. August doplní lahve s kečupem a zamyslí se nad tím, co to bylo za démona, který do ní vjel a donutil ji pozvat sexy cizí osobu, aby v sobotu ráno snášela její příšerné služby, a ještě k tomu v podniku, kde dřív pracovala.

Přesně to, co každý flirt ve veřejné dopravě potřebuje: bývalé spolupracovníky a zpocenou idiotku, která rozlévá sirupy po stole. Jak neuvěřitelně sexy nabídka. Opravdu ti to jde, Landryová.

„V pohodě,“ říká Winfield, když z ní vytáhne důvod, proč nervózně chodí ven a zase se hned vrací zpátky. Skoro ani nedává pozor, něco si zapisuje na kousek notového papíru, který má založený v účtenkách. Má sklony předávat zákazníkům vizitky své kapely o jediném člověku, který je zároveň pianistou i saxofonistou. „Týdně se tu objeví asi tak stovka sexy leseb. Najdeš si jinou.“

„Jo, to je v pohodě,“ souhlasí August ztuha. Je to dobrý. Nic moc se ani nestalo. Prostě bude dál pokračovat v tradici, na kterou je její rodina velmi hrdá, a to, že zemře sama.

Ale pak přijde pondělí.

Pondělí přijde a kdovíproč, je to jako šílená náhoda, kterou by Niko nazval osudem, August nastoupí do vlaku a je tam Jane.

„Holka s kávou!“ řekne Jane.

„Holka z metra,“ odpoví jí August.

Jane zakloní hlavu a zasměje se, a August – přestože na moc věcí nevěří – by se jen těžko s někým dohadovala, že Jane neposadili na linku Q, aby jí zničila celý život.

To odpoledne ji August potká znova, když jede domů, zasmějí se tomu a August si uvědomí – že mají úplně stejnou cestu do práce. Když si to správně načasuje, může každý den chytit vlak, kterým jezdí Jane.

A tak se během prvního měsíce, kdy bydlí v bytě na rohu ulic Flatbush a Parkside nad restaurací Popeyes, August naučí, že linka Q je čas, místo a člověk.

Na tom, že má zastávku, která je ta její, když tráví většinu dní propadáním se do dlouhého proudu nicoty, něco je. V minulosti existovala August Landryová, která uměla rozpitvat tohle město na částečky, jimž je schopná porozumět, rozškrábala by každou strašidelnou věc, která by se mačkala na stěny jejího pokoje, a ulice by rozebrala jako žíly. Tenhle život se teď pokouší nechat za sebou. Ale pochopit New York bez něj je složité.

Ale je tu ten vlak, který přijíždí ráno kolem 8:05 na stanici Parkside Avenue. A je to taky vlak Jane a Jane je vždycky přesná, takže je přesná i August.

A tak linka Q je čas.

August možná ještě nepřišla na to, jak zapadá do kteréhokoli z míst, která tady prozatím zabrala, ale linka Q je místo, kde se sklání nad svým batohem, aby si snědla sendvič ukradený v práci. Je to místo, kde si přečte poslední číslo časopisu The Atlantic  – předplatné, které si může dovolit jen proto, že krade sendviče v práci. Je to místo, které smrdí po drobných a někdy i po teplých odpadcích, a vždycky, vždycky je tu pro ni, dokonce i když je pozdě.

A tak linka Q je místo.

Kolébá se po dráze a odpočítává zastávky. Rachotí a hučí a vozí August, kam potřebuje. A nějak, vždycky, bez výjimky, přiveze i ji. Holku z metra. Jane.

Takže možná, někdy, August nenastoupí, dokud okýnkem nezahlédne černé vlasy a černější kůži. Možná to není jen náhoda.

Od pondělí do pátku se Jane přátelí s každým, kdo projde okolo. August ji viděla nabídnout plátek žvýkačky rabínovi. Sledovala ji, jak si klekla na špinavou podlahu, aby vtípky uklidnila rozhádané školačky. Skoro nedýchala, když Jane několika tichými slovy a úsměvem ukončila rvačku. Vždycky s úsměvem. Vždycky důlek na jedné straně vedle pusy. Vždycky ta kožená bunda, vždycky rozšmajdané Chuck Taylors, vždycky tmavovlasá a zničující, jak ráno, tak i odpoledne, dokud se zvuk jejího hlasu nestane další uklidňující notou bílého šumu dojíždění. August přestala nosit sluchátka. Chce poslouchat.

Někdy je August tou osobou, které podá plátek žvýkačky. Někdy se Jane odtrhne od čínského strejdy, kterého se pokouší okouzlit, aby pomohla August s plnou náručí knih z knihovny. August ještě nikdy nenašla odvahu posadit se na sedačku vedle ní, ale sem tam se Jane usadí vedle August a zeptá se jí, co čte, nebo co se děje u Billyho.

„Ty –“ řekne Jane jednou ráno a zamrká, když August nastoupí do vlaku. Jane má svůj obvyklý výraz, jako by se pokoušela na něco přijít. August si pomyslí, že i ona se na Jane nejspíš dívá stejným způsobem, ale zcela jistě při tom nevypadá tak pohodářsky a záhadně. „Tvoje rtěnka.“

„Co?“ August si přejede rukou po rtech. Obvykle ji nenosí, ale něco muselo ráno vyvážit kruhy pod očima. „Mám ji na zubech?“

„Ne, jen že…“ Jeden koutek jí vyjede nahoru. „Je hodně červená.“

„Hm.“ Neví, jestli je to dobré, nebo špatné. „Díky…“

Jane nikdy nesdílí nic ze svého života, takže August začala hádat naslepo. Představuje si bosé nohy na dřevěných podlahách v loftu v SoHo, sluneční brýle na schodech před dveřmi, sebejistá a rychlá objednávka večeře v čínském bistru, kočku, která se jí choulí pod postelí. Zamyslí se nad tetováními a nad jejich významem. Na Jane je něco... nepoznatelného. Je jako lesklá, zamčená skříň na spisy, ten druh, do kterého se August umí vlámat. Neodolatelná.

Jane mluví s každým, ale August nikdy nevynechá, vždycky si s ní vymění pár plachých slov nebo rychlý vtípek. A August si pomyslí, jestli možná, někdy, o tom Jane přemýšlí tolik jako August, jestli vystupuje na své zastávce a sní o tom, co asi August dělá.

Některé dny, když je dlouho v práci nebo je zavřená ve svém pokoji, je Jane jediný člověk, který je na ni za celý den milý.

A tak linka Q je člověk.

3

Umístění a Otvírací doba

21. 1. 2012

Tato služba NEBYLA schopna najít mé ztracené věci! Ztratila jsem velmi drahou ručně pletenou červenou šálu z vikuni ve vlaku na lince Q, když jsem jela z návštěvy u přátel ve městě. Zatelefonovala jsem na číslo 511 a přesně jsem jim vylíčila, kde jsem šálu naposledy viděla. Bylo mi řečeno, že nemají žádné předměty, která by odpovídaly popisu, a ani kvůli ní nepůjdou prohledávat vlaky, dokonce ani POTÉ, co jsem jim řekla, jakou má ta šála cenu! Jediný ochotný člověk, se kterým jsem se během této EXTRÉMNĚ neuspokojivé situace setkala, byla spolucestující jménem Jane, která mi ve vlaku pomohla šálu hledat. Předpokládám, že šála je už navždy ztracená.

Když August v pátek odpoledne dorazí domů a má konečně až do neděle volno od školy a od práce, na kuchyňské lince na ni čeká obálka. Celou cestu pěšky domů nemyslela na nic jiného než na to, až bude na YouTube donekonečna zírat do návodů na tvarování obočí a odpadne, až sní pizzu, kterou bude mít jen sama pro sebe.

„Dneska ti něco přišlo poštou,“ řekne Myla, než si August, poslušná Nikových a Myliných pravidel týkajících se zouvání uvnitř bytu, stihne sundat boty.

Mylina hlava vyskočí zpoza hromady pastiček na myši, které poslední tři dny rozebírá. Není jasné, jestli je to pro tu samou sochu jako ty žabí kosti. Její umění je nejspíš nad Augustiny schopnosti chápání.

„Ach, díky,“ řekne August. „Myslela jsem, že budeš v práci.“

„Jo, zavřeli jsme dřív.“

Má na mysli Rewind, charitativní obchod, díky kterému má na svoji část nájemného. Z toho, co August zaslechla, je to extrémně zatuchlé a extrémně drahé místo a má nejlepší výběr staré elektroniky v Brooklynu. Dovolují Myle, aby si vzala cokoli, co se neprodá na díly. Vedle mikrovlnky se tam třeba dá najít televize z poloviny Nixonovy vlády.

„Do prdele,“ zanadává Myla, když jí pastička skřípne prst. „Každopádně, přišla ti nějaká obrovská obálka. Od mámy, myslím.“

Ukáže na tlustou manilovou obálku vedle toustovače. Odesílatel: Suzette Landryová, Belle Chasse, L.A.

August ji zvedne a podiví se, co jí, sakra, mohla máma poslat tentokrát. Minulý týden to bylo šest pekanových pralinek a přívěsek na klíče s pepřovým sprejem.

„Jo, na vteřinu jsem si myslela, že mi máma poslala něco k lunárnímu Novému roku.“ Myla pokračuje: „Řekla jsem ti, že moji rodiče jsou Číňani, že jo? Každopádně, moje máma je učitelka výtvarky a letos zadala dětem ze druhé třídy, aby vyrobily přání k lunárnímu Novému roku, a chystala se mi poslat jedno s fah sung thong – počkat, co to je?“

Nejsou to ani pralinky, ani nějaká zbytečnost na sebeobranu, ani sváteční přáníčko k lunárnímu novému roku vyrobené druháky. Je to manilová složka se spisy, stejná jako miliony dalších v bytě Augustiny matky, nacpaných veřejnými zápisy a inzeráty a položkami z telefonních seznamů. Na obálce je přicvaknutý vzkaz.

Vím, že máš hodně práce, ale našla jsem kamaráda Augieho, který možná skončil v New Yorku, naškrábala. Myslela jsem si, že by ses na to mohla podívat.

„Proboha, vážně?“ zanadává August nad složkou. Otrhané rohy na ni po stranách nezaujatě zírají.

„Ehm-ehm,“ řekne Myla. „Špatné zprávy? Vypadáš jako Wes, když mu táta poslal ten papír o tom, že mu ruší svěřenský fond.“

August na ni tupě zamrká. „Wes má svěřenský fond?“

„Měl,“ řekne Myla. „Ale ty…?“

„Jsem v pohodě,“ řekne August a pokouší se jí zbavit. „O nic nejde.“

„Bez urážky, ale nevypadá to jako nic.“

„Nic to není. Opravdu. Nic.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poslední stanice.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.