Nancy Revell

HOLKY Z LODĚNICE

IKAR

Přeložil Petr Jiříček

Text copyright © 2016 Nancy Revell

All Rights Reserved

The moral right of the author has been asserted

ISBN 978-80-249-4771-6

Mámě a tátovi – Audrey a Sydovi Waltonovým.

Poděkování

Je třeba vzdát hold úžasným ženám, které pracovaly v loděnicích během druhé světové války a jejichž síla, houževnatost a neocenitelná role, kterou sehrály při stavbě a opravách lodí, nebyla nikdy oficiálně uznána ani oceněna.

Za pomoc při výzkumu bych ráda poděkovala bývalé pracovnici loděnice Joan Tateové a její dceři, místní historičce Pam Tateové, vysloužilému pracovníkovi loděnice Johnu Bedingfieldovi a jeho synu Peterovi, spisovateli a historikovi Jacku Curtisovi, novinářce Sarah Stonerové ze Sunderland Echo, Sunderlandské akvarijní společnosti, Sunderlandskému námořnímu dědictví a také historikovi Královského námořnictva Jocku Gardnerovi.

Speciální poděkování patří mé mamince, která mi v mnoha různých ohledech poskytla pomoc a inspiraci k napsání této knihy – a která mě vždy povzbuzovala, abych si šla za svými sny; dále mému tátovi za to, že mi vštípil lásku a loajalitu k tomuto městu, v němž jsem se narodila a vyrůstala; také mé sestře Jane za její lásku, péči a povzbuzování a za to, že se se mnou podělila o své tři krásné děti Ivora, Matildu a Flynna.

Ráda bych také poděkovala své agentce Dianě Beaumontové za její víru ve mě jako spisovatelku a celému milému týmu nakladatelství Arrow, s nimiž je radost spolupracovat.

V neposlední řadě bych tuto knihu nemohla napsat, kdyby nebylo mého manžela Paula Simmondse, který nejenže se přestěhoval 267 mil od svého rodného Oxfordu do mého rodného Sunderlandu, abych mohla napsat Holky z loděnice, ale musím mu poděkovat také za to, že položil otázku, která to celé odstartovala: „Pracovaly v loděnicích ženy?“

„Ach, to je láska, to je láska,

která dělá svět světem!“

Vévodkyně z Alenčiných dobrodružství v říši divů

od Lewise Carrolla

Kapitola první

Čtvrtek 15. srpna 1940

Sunderland

„Pan Hitler nezabrání oslavám narozenin mé oblíbené holčičky!“

Divadelní tón hlasu Agnes Elliotové a přehnaná mimika ve tváři vyvolaly erupci chichotu její dvouleté vnučky.

Agnes právě položila dívčin narozeninový dort na černý litinový rošt sporáku a byla docela spokojená sama se sebou, že se jí podařilo upéct dort z opravdových vajec a mléka. Bokem stála dokonce sklenice s jejím vlastním domácím švestkovým džemem a půl šálku moučkového cukru, aby udělala správný Viktoriin dort!

„Ach, podívejte na tohle.“ Agnes ukázala na kopii narozeninového dortu, který její milovaná vnučka kreslila na zadní stranu staré krabice od pracího prášku. „Náš vlastní Vincent Van Gogh.“

Agnes chvíli jen tak stála a dívala se na dívenku, jež se při těch slovech od výtvoru celá spokojená odtáhla a nohy vlekla po koberečku. Pak její pozornost upoutal zvuk kroků spěchajících po chodbě s kachlovou podlahou.

„Ach, snad není pro naši Lucille,“ prohlásila Agnesina dcera Polly, čímž ohlásila svůj příchod a vtrhla do kuchyně.

„Tetičkoooo,“ vykřikla nadšeně Lucille.

„Podívejme na ni! Ty jsi ale krásná oslavenkyně!“ Polly se sklonila, aby zvedla svou neteř a pořádně se s ní pomazlila.

„Podařilo se ti tedy zmizet včas?“ zeptala se Agnes, než zmizela v umývárně, aby přinesla talířky, hrníčky a podšálky.

„Ano, znáš paní Hoggartovou, nikdy a nic pro ni není problém.“ Polly přidržovala Lucille rukou u boku a druhou ze země sbírala pastelky a neteřiny umělecké výtvory. „Navíc to nebyl žádný úprk. Mrtvý by byl u dveří dříve. Ale kdo by si chtěl dát čaj s dortem a dívat se u toho na ostnatý drát? Abych byla upřímná, nemyslím si, že kavárna zůstane dlouho otevřená – asi bych si měla začít hledat jinou práci.“

Polly hledala ve tváři své matky nějakou reakci, ale neviděla ji, navíc Agnes jistě poslouchala jen napůl. Teď však Polly měla jasný úkol – navzdory době, v jaké žily, udělat neteři tu nejlepší oslavu narozenin.

Když se Polly posadila k velkému dřevěnému kuchyňskému stolu a stále kolébala Lucille na koleni, usmála se. Musela to mít po své matce: i ona měla talent proměnit obyčejné v něco jedinečného. Dnes sama sebe překonala svíčkou zapálenou ve staré zavařovací sklenici a barevnými lučními květinami naaranžovanými ve džbánu na mléko. Dokonce vyhrabala vánoční ozdoby a papírové řetězy a rozvěsila je po kuchyni.

„Všechno nejlepší k narozeninám, zlatíčko,“ zašeptala Polly Lucille do ucha. „Ať tě čeká šťastný – a bezpečný – rok.“

„Dort bude do deseti minut,“ prohlásila Agnes a položila na stůl své nejlepší, růžové a měděné nádobí z oblíbeného Garrisonova hrnčířství ve městě. „Doufejme, že se do té doby Bel vrátí.“

Sotva to Agnes dořekla, rozezněl se popěvek: „Hodně štěstí, zdraví, hodně štěstí, zdraví, hodně štěstí, milá Lucille, hodně štěstí, zdraví…“

Belin bezchybný zpěv se rozezněl chodbou a pronikl do nitra domu, což způsobilo, že Lucille radostně zavýskla, že je její maminka doma.

„Dokonalé načasování,“ řekla Agnes a usmála se na svou snachu, která pro ni byla spíše opravdovou dcerou než jen přiženěnou.

Isabelle, které všichni říkali jen Bel snad už od narození, byla v domě Elliotových téměř neustále a malé byla téměř matkou, protože ta trávila více času v hospodě než doma, a o neznámém otci ani nemluvě. Bel a Agnesin syn Teddy měli oči jen pro sebe, dokonce už jako děti, takže nebylo žádným překvapením, když v šestnácti oznámili, že mají v úmyslu se vzít. Agnes je přesvědčila, aby počkali, až jim bude osmnáct, a přesně devět měsíců poté, co uzavřeli svazek, se narodila Lucille. Avšak dívence byl dosud upírán bráška nebo sestřička, protože Teddy i se svým dvojčetem Joem narukovali do armády jen pár dní po vyhlášení války.

Přestože Agnes myslela jen na své dva chlapce a neustále jí hlavou poletovaly samé starosti, alespoň na následující hodinu se přiměla odtlačit všechny myšlenky na své syny stranou. Tahle polední oslava bude zábavná! A lehkovážná. Všichni si chtěli alespoň na jednu hodinu od té nešťastné války oddechnout.

„Právě jsem Lucille říkala, že pan Hitler naši malou holčičku o druhou narozeninovou oslavu v životě rozhodně nepřipraví,“ řekla Agnes Polly a Bel, zatímco otevírala zásuvku svého kredence a vytahovala příbor.

Obě ženy pohlédly na Lucille a jako synchronizované duo komediantů převrátily oči v sloup, takže se oslavenkyně zasmála znovu.

„Viděla jsem to,“ řekla Agnes v předstíraném hněvu, aniž by se vůbec otočila. „Jak obě víte, oči mám i vzadu.“

„Mami, ale no tak, vždyť to je, jako kdybys vedla svou vlastní válku proti nacistům přímo v této kuchyni,“ zasmála se Polly, ačkoli ona i Bel tajně obdivovaly Agnesino tvrdohlavé odhodlání vyhrát alespoň tuto kulinářskou válku s Němci. A nikdy je nepřestávalo udivovat, že Agnes navzdory přídělům vždy nějakým způsobem dokázala zaplnit stůl jídlem – a navíc chutným.

„Ach, Agnes, vypadá to nádherně.“ Bel hleděla na kopec šunkových sendvičů a talíř plný ovesných sušenek. Její tchyni se dokonce podařilo sehnat pomeranč, který pečlivě oloupala a rozdělila na srpečky, o něž se mohli podělit.

„Teď mě omluvte, musím se podívat na ten dort a zjistit, jestli kyne.“ Agnes popadla svou chňapku a sklonila se, aby na škvírku pootevřela těžká dvířka trouby. „Nechci dovnitř vpustit moc studeného vzduchu, pro případ, kdyby dort ještě nebyl upečený,“ zamumlala si pod nos a přimhouřila oči, aby viděla skrz škvíru v pootevřených dvířkách trouby. V ten samý okamžik se ale najednou spustilo truchlivé kvílení náletové sirény. Rozezněla se napříč městem a pronikla i do domácnosti Elliotových s jejich malou oslavou.

Všechny tři ženy na sebe vyděšeně pohlédly. Vždyť bylo téměř poledne.

Hitlerova Luftwaffe dosud navštěvovala jejich město výhradně v noci. Každé varování před náletem dosud zakrýval závoj tmy. Ve skutečnosti to bylo teprve posledních pár týdnů, co Hitler městu demonstroval realitu své zhmotněné zlovolnosti. První bomby byly shozeny před osmi týdny, zabily dva koně a srovnaly se zemí stodolu v nedaleké rybářské vesnici Whitburnu. Druhý útok poškodil městský železniční most a jednu loděnici a třetí nálet zanechal na východním konci města v zemi hluboký kráter, jen pár ulic od domu Elliotových.

Dosud nebyly žádné lidské oběti.

„Ne. Proč ze všech dnů právě dnes?!“ Agnes otevřela dvířka trouby a vytáhla svůj nedopečený dort. Střed horkého Viktoriina dortu okamžitě splaskl a vznikl tam kráter podobný tomu na konci města. Tuhle jednu bitvu v Agnesině malé kuchyni vyhráli Němci.

Polly popadla z krabic plynové masky poschovávané v nejrůznějších koutech kuchyně a popohnala hlasitě svou váhavou matku: „No tak, mami, jdeme!“

Agnes zcela zjevně nebyla připravená opustit jejich rozkošnou a těžce vydřenou narozeninovou oslavu.

„Proklatě!“ Agnes odhodila zástěru a následovala obě mladé ženy i s batoletem hlavními dveřmi ven.

Polly ještě ve spěchu popadla z podlahy oblíbenou plyšovou hračku své neteře. „Tady máš, Lu,“ řekla Polly a snažila se co nejvíce usmívat a vypadat bezstarostně. „Tvůj oblíbený králíček.“

Byla pevně rozhodnuta, že holčička nebude už od útlého dětství traumatizována zvukem sirén a vybuchujících bomb. To nejmenší, co pro ni jako její teta mohla udělat, bylo předstírat, že je to jen skřivan a trocha zábavy, ne zoufalý boj a v tomto případě běh o život.

Zatímco spěchaly ulicí směrem k nejbližšímu protileteckému krytu, Lucille se kolébala jako mládě opičky a nohy měla pevně obtočené kolem Beliny hubené postavy.

„Chceš, abych ji vzala?“ zeptala se Polly.

„Ne, zvládnu to,“ odpověděla Bel a stěží popadala dech.

Polly věděla, že nemá smysl se dohadovat, protože viděla, že Lucille, jež byla celá bledá, by se stejně z bezpečí maminčiny náruče vzít nenechala.

Když se ženy přidaly k davu lidí mířících do nejbližšího podzemního útočiště, Polly a Agnes ani na vteřinu nespustily oči z Bel a Lucille. Teddy přinutil svou matku a sestru slíbit, že mu manželku a milované děvčátko ochrání svými životy, přestože by to obě ženy udělaly, aniž by o tom vůbec přemýšlely či to někomu slíbily.

Když Polly, Agnes, Bel a Lucille s vykulenýma očkama dorazily do úkrytu pod starým kostelem, z něhož se během týdne stalo i jakési komunitní centrum, okamžitě je cesta vedla dolů po strmých schodech do velké krypty bez oken. Lidé zapálili svíčky a ze skříňky vytáhli hračky, s nimiž si mohly hrát děti. Ti, kteří dorazili před nimi, měli plné ruce práce s přípravou černých rozkládacích židlí, aby si starší účastníci tohoto improvizovaného shromáždění měli kde sednout.

Během několika málo minut Agnes shromáždila ostatní děti a vysvětlila jim, že uspořádají večírek k oslavě Lucilleiných narozenin.

„Nebude žádné jídlo ani dárky,“ vysvětlila Agnes zvědavým malým tvářím, které poslouchaly tuto rozcuchanou postarší ženu se šmouhami od mouky na tváři, „ale užijete si spoustu her.“

Během následující hodiny pomohly Agnes, Polly, Bel a několik dalších maminek připravit dětem nejrůznější soutěže s kuličkami, kartové hry a také oblíbenou hru židle, protože tam našli starý gramofon s několika poškrabanými deskami.

Když Bel sledovala, jak její tchyně organizuje ten nejneobvyklejší narozeninový večírek, nemohla si dostatečně poblahopřát k tomu, že se zamilovala do muže, jehož rodina ji přijala, jako by byla jejich vlastní.

Když se Teddy upsal, že půjde do války, a požádal ji, aby po tu dobu žila s Agnes a Polly, nebránila se jeho přáním. Nechtěla zůstat sama s novorozenětem a strachovat se, jestli se muž, který pro ni znamenal celý svět, vrátí z té zpropadené války živý.

„Vím, že tam s Lucille budete v bezpečí a v dobrých rukou. Postarají se o vás, dokud se nevrátím,“ řekl jí, než jim sbalil těch pár věcí a vzal je do domu, kde se narodil a vyrůstal. A Bel nepochybovala, že se skutečně postarají. Agnes jí byla maminkou víc než její vlastní matka, takže to pro ni bylo spíše jako návrat domů, nebo spíše návrat do domu, kde si přála, aby vyrůstala.

Řada vzdálených výbuchů vrátila Bel myšlenkami do přítomnosti. Radovánky utichly, když děti ucítily, jak se pod nimi lehce třese zem po každém jednom výbuchu. O chvíli později, kdy už bylo slyšet jen monotónní zvuk pronikavé sirény, všichni vydechli úlevou a s mžouráním se vynořili z vězení, do něhož se sami uvrhli.

Zatímco Agnes, Polly a Bel kráčely tiše domů a Lucille se držela za maminčinu i tetinu ruku, všechny věděly, že německé letectvo na jejich rodném městě zanechalo své stopy. Že letouny Luftwaffe se znakem obřího orla nesoucího hákový kříž vypustily ze svých kovových pařátů na nebi nad Sunderlandem nespočet bomb. Přestože jejich vlastní dům vyvázl bez úhony, několik smrtonosných kovových výbušnin ve tvaru velké kulky o hmotnosti 1800 kilogramů dokázalo roztrhat desítky domů a poškodit rozvody plynu i vody na druhé straně řeky Wear.

Poprvé od vyhlášení války město pocítilo fatální následky a počítalo první mrtvé. Muž, který spouštěl protináletovou sirénu, byl zabit a pod hromadou cihel byla objevena těla tříčlenné rodiny pohřbené ve vlastní kuchyni.

Bitva o Británii nyní byla v plném proudu, přičemž jedním z hlavních Hitlerových cílů byly světově proslulé loděnice v Sunderlandu v hrabství Durham na severovýchodním pobřeží Anglie.

Když ženy překročily práh svého domu, pokoušely se odlehčit náladu, ale stejně jako v případě Agnesina splasklého dortu bylo téměř nemožné navázat tam, kde přestaly. Plně na ně dopadly starosti, které všechny pociťovaly ohledně budoucnosti. Budoucnosti své, ale hlavně toho malého nevinného dvouletého uzlíčku, jejž měly v péči.

Kapitola druhá

Sobota 17. srpna

O dva dny později Polly raději sama podala očekávanou výpověď a byla na poslední směně v malé kavárně. Nacházela se coby kamenem dohodil od pláže Seaburn, která byla od Sunderlandu vzdálená jen pár kilometrů. Před válkou, a zejména v tomto ročním období, by se promenáda přes ulici od čajovny paní Hoggartové hemžila rodinami s dětmi, jež by si užívaly dne, a vzduch by byl nasycen vůní fish and chips, ale i jásotem a výkřiky stovek dětí dovádějících v nedalekém lunaparku.

Ale dnes, stejně jako téměř každý den od minulého září, kdy Hitler se svými lotry vpochodoval do Polska, připomínalo letovisko spíše město duchů, v němž si jen několik místních obyvatel vyrazilo na časnou procházku.

„Budeš mi chybět, zlato,“ řekla jí paní Hoggartová a silně ji objala, ale Polly si povšimla, že části její laskavé šéfové se zároveň také ulevilo. Polly nepřeháněla, když své matce řekla, že v kavárně je ticho jako v márnici. Nádherný písčitý úsek pláže přímo před kavárnou s čajovnou byl posetý minami, byť už jej přes ostnaté zábrany, které tvořily důležitou součást pobřežní obrany, nebylo ani vidět. V malé kantýně Polly už delší dobu postrádala dříve typické švitoření a věděla, že si ji paní Hoggartová opravdu nemůže dovolit držet, přesto se o to dobrosrdečná žena snažila co nejdéle, protože věděla, že Polly i její rodina budou bez této práce strádat. Polly nesnášela, že je vnímána jako charitativní případ, proto bedlivě sledovala všechna další volná pracovní místa.

Když uslyšela, že v loděnicích nabírají i ženy, nemohla tomu uvěřit. Byla nadšená až do morku kostí a okamžitě si naplánovala cestu, aby zažádala o místo – o jakékoli volné místo – ve kterékoli z devíti loděnic ve městě. Pro Polly to nebylo jen nalezení další práce – byl to splněný sen. Sen, o kterém si nikdy nemyslela, že se může splnit.

Polly vzala svůj přijímací dopis, aby jej ukázala paní Hoggartové, částečně proto, aby vysvětlila, proč tak narychlo opouští svou práci, ale stejnou měrou i proto, že se o vzrušující zprávy jednoduše chtěla s někým podělit. Zprávy, které si až dodnes nechávala víceméně pro sebe.

V horní části papíru bylo velkými, odvážnými černými písmeny natištěno: J. L. Thompson & Synové – Stavitelé lodí – Opraváři lodí, loděnice North Sands, Sunderland. Pod nimi stála slova, o kterých Polly věděla, že jí navždy změní život: „Toto je potvrzení, že Pollyanna Harriet Elliotová (zaměstnanecké číslo 111) má dne 19. srpna 1940 nastoupit do zaměstnání jako svářečka v loděnici.“

„Takže chceš pracovat v loděnici? A k tomu ještě jako svářečka?“ Paní Hoggartová nedokázala skrýt překvapení, když si četla dopis a viděla, kam má Polly nastoupit. „Tvrdá práce, ale dobrá mzda.“ Paní Hoggartová se snažila znít optimisticky, ale to, co Polly opravdu chtěla říct, bylo, že si myslí, že je stejně šílená jako naivní a že loděnice není místo pro ženu. Nechtěla však Polly naštvat, zvláště když ze své nové práce vypadala tak nadšená, a tak jednoduše řekla: „Takže pokračuješ v rodinné tradici, drahoušku?“

Polly s neskrývanou radostí přikývla.

Paní Hoggartová věděla, že Polly – stejně jako mnoho jiných lidí ve městě – pochází z dlouhého rodu stavitelů lodí. Pollyini bratři byli nýtovači, takzvaní „králové loděnice“, pracovali ve skupinách a spojovali velké plechy, které tvořily skořápku lodi. Její otec, jenž zemřel, když byla ještě dítě, byl klempíř – šlo o těžkou práci, která zahrnovala řezání, pájení i přípravu ocelových plechů. A její dědeček byl kotlář.

Ve skutečnosti se však nepsané rodinné řemeslo datovalo až do počátku 19. století, do doby před nástupem páry a ropy, kdy se lodě stavěly ze dřeva a plátna a přepravovaly po celém světě uhlí a koks.

Polly byla vždycky neuvěřitelně hrdá na svou rodinnou historii a své rodné město, které bylo doslova uctíváno za to, jaké lodě se v něm stavěly. Právě díky dovednosti místních obyvatel se Sunderland stal světovým centrem loďařského průmyslu.

Avšak Polly se zároveň cítila také jako outsider. Odjakživa věděla, že kvůli svému pohlaví nikdy nebude součástí bohaté mozaiky, tvořící strukturu loďařského průmyslu.

Až do teď. Až do vypuknutí druhé světové války.

Obecným pravidlem bylo, že lidé pracující v loděnicích nebyli povoláváni do armády, protože jejich dovednosti byly nezbytné pro stavbu a opravu obchodních i válečných lodí, ale mnozí, stejně jako její bratři Teddy a Joe, se vzepřeli a stejně narukovali. Výsledkem bylo, že ve městě nezůstalo dost mužů, kteří by udrželi loďařský průmysl v chodu. A jejich práci tak musely dělat ženy – ať se to lidem líbilo nebo ne.

Poté, co Polly opustila kavárnu paní Hoggartové, zastavila se v řeznictví na Sea Road a pak se vydala zkratkou zpět do města po jedné z rezidenčních ulic. Najednou zpomalila, když na vlastní oči uviděla zkázu způsobenou čtvrtečním náletem. Ztěžklo jí srdce, když se dívala na místo, kde dříve stály dva domy. Domovy.

Teď z nich zůstala jen hromada sutin.

„Krvežízniví Němčouři,“ ulevil si kolemjdoucí starý muž.

Polly pokračovala v cestě a viděla další a další zpustošená místa, domy proměněné v prach. V této oblasti na okraji města bylo během několika málo minut shozeno dvacet bomb a bylo to znát.

„Bůh jim odpusť,“ zaslechla říkat jakousi ženu, oblečenou od hlavy k patě v černém, která se pokřižovala a dál tlačila kočárek přes silnici, pryč od připomínky toho masakru.

Polly se naopak zastavila a rozhlédla se po desítkách rozbitých střešních tašek, které zasypaly zbytek toho, co dříve bylo novým dvojdomkem s arkýřovými okny. V prachu a troskách téměř rozeznávala kusy starého nábytku. Dřevěné nohy trčící z hromady omítky a cihel. Ve větru se jako opuštěná vlajka třepotala záclona. Ale až díky pohledu na sutinami napůl pohřbenou panenku se Polly vzpamatovala a popadla dech.

Velký kulatý látkový obličej a trčící žluté copánky směřující k nebi byly obrazem osudu, který snadno mohl postihnout kteréhokoli dospělého či dítě, jež tam žili.

Díky bohu, že to není naše ulice, pomyslela si Polly poněkud provinile. To, co viděla, by nepřála nikomu, ale z představy, že by to mohl být její dům a lidé, které milovala víc než cokoli jiného, ji rozbolelo srdce.

Odvrátila zrak od zdevastovaného místa a přetrvávajícího odéru sazí, spáleného dřeva a špinavé vody, která se vylila ze zničených budov, ale vzduch jím byl stále nasycen. Nebyl to však pachy nasycený vzduch, nad čím Polly přemýšlela, když se vracela domů, ale smysl vlastní existence. Ty čtyři životy, které byly před osmačtyřiceti hodinami tak násilně ukončeny, způsobily, že Pollyino srdce zaplavil zármutek, ale také v ní rozdmýchaly ještě větší odhodlání udělat vše, co může, aby svět pomohla zbavit toho zla, které se šíří po celé Evropě, zabíjí a kontaminuje vše, co mu zkříží cestu.

„Když nemůžu bojovat po boku našeho Teddyho a Joa,“ pověděla Polly Bel, když jí oznamovala své nové zaměstnání, „pak hodlám jít v jejich stopách a dělat jejich práci, zatímco oni bojují a riskují své životy, aby zachránili ty naše.“

Bel si povzdechla a řekla: „Ach, Pol. Ty jsi nikdy nedělala nic napůl.“

Na obzoru byla jen jedna menší pohroma, která způsobovala, že Polly pociťovala příval obav, už když kráčela domů. Nebyla to vyhlídka na nový začátek v novém zaměstnání – a jedné z nejtěžších prací v loděnicích vůbec –, ale skutečnost, že o tom dosud nic neřekla své matce.

Agnes bude zuřit.

A jelikož měla nastoupit už v pondělí o půl osmé ráno, nemohla to Polly dál odkládat.

Znala svou matku dost dobře na to, aby přesně předpověděla, jak bude reagovat a co řekne, protože pod jejím měkkým zevnějškem se nachází železné jádro, a pokud by cítila, že jejím nejbližším a nejdražším hrozí nějaké nebezpečí, nastala by další válka. A nebylo pochyb, že Agnes bude městské loděnice s největší pravděpodobností považovat za hrozbu pro svou dceru.

Když Polly minula školu Hudson Road, kam chodila jako dítě a která byla teď o prázdninách zavřená, chystala se odbočit na Tatham Street.

Minula obchod s ovocem a zeleninou, který se ten den už zavíral, a hospodu Tatham, jež naopak zrovna otevírala. Polly překročila silnici a zamířila k jejím dveřím, aby se připravila na nevyhnutelnou bitvu.

Kapitola třetí

Když se Polly přiblížila k domu, přivítal ji známý pohled. Agnes opět umývala práh hlavních dveří. Byl to její každodenní rituál. Polly často uvažovala, jestli je to jen způsob, jakým chce matka okolnímu světu říct, že pokud se přední část domu blyští čistotou, je takový i vnitřek.

„Ahoj, mami,“ řekla Polly a přinutila se nasadit veselý tón. „Mám dát vařit vodu na šálek čaje?“

Agnes se zvedla, položila si ruku na kříž a protáhla páteř do jemného oblouku. „To by bylo skvělé. Úplně mi vyschlo v krku.“

Agnes pohlédla na svou dceru a okamžitě si všimla složeného dopisu v její ruce. Věděla, že dnes žádná pošta nepřišla, a cítila, jak se jí ježí chlupy. Něco viselo ve vzduchu a nebylo to nic dobrého. To věděla jistě.

Když Polly viděla, jak matčin pohled sklouzává na přijímací dopis v ruce, nacpala si jej zpět do kapsy a z druhé vytáhla dršťky zabalené do novin a svázané provázkem. Byla to Pollyina nabídka ke smíru.

„Podívej, co jsem cestou domů sehnala u řezníka – trochu drštěk.“

Agnes ostražitě střelila po dceři podezřívavým pohledem, osušila si ruce o zástěru a vydala se dovnitř. Agnes milovala dršťky smažené na cibulce; bylo to jedno z jejích oblíbených jídel, stejně dobré jako levné. Byly to jedny z nejlevnějších zbytků, které se daly sehnat. Ale Agnes se nedala oklamat. Znala svou dceru lépe než ona sama.

Polly vešla do kuchyně a zatímco plnila konvici vodou a pokládala ji na rozpálený sporák, Agnes se vzpřímeně posadila na kuchyňskou židli. Čekala tedy, a když byl čaj připraven a šálek měla konečně před sebou, zeptala se: „Co je to? Ven s tím.“ Zvážněla a její tmavě hnědé oči se vpíjely do dceřiných modro-zelených. Oči měla Polly po otci.

„Mami, není to nic, čeho by ses měla bát,“ řekla Polly, zhluboka se nadechla a připravila se na ohňostroj, který měl v jejich malé kuchyni vybouchnout. „Vlastně jsou to dobré zprávy. Sehnala jsem si novou práci.“ Snažila se, aby její hlas zněl co nejuvolněněji a bezstarostně, ale úplně jí to nevyšlo.

Následovalo zlověstné ticho, když si Agnes ulila trochu čaje na podšálek, načež zvedla talířek ke rtům a zlehka foukla do hnědého jezírka tekutiny, aby ji zchladila. Polly málokdy viděla, aby její matka pila čaj ze skutečného šálku.

„Kde?“ zeptala se Agnes s urputným výrazem ve tváři.

„U Thompsona mě přijali jako svářečku,“ vyhrkla Polly. Pokusila se usmát, ale výsledkem byl spíše úšklebek.

Agnes se naopak úplně zamračila. Odložila talířek zpět na stůl, až z něj čaj kapal přes okraje přímo na dřevěnou desku.

„Cože?“ řekla a snažila se zakrýt rostoucí zuřivost.

„Přijímají půl tuctu žen na pozici svářeček,“ řekla Polly. „A vybrali mě.“

„No, tak to tě holt budou muset zase odvybrat.“ Agnes byla rozzlobená a nijak to neskrývala. „Žádná z mých dcer nebude pracovat v loděnicích.“ Zněla čím dál hlasitěji, proto se obě automaticky otočily na Lucille, která se v postýlce začala vrtět a probouzet se z pozdně odpoledního spánku. „Možná sis nevšimla, ale bomby, které byly v posledních týdnech svrženy, cílily právě na naše loděnice. A jedna posledně dokonce zasáhla Deptfordskou loděnici – za denního světla, když byli všichni uvnitř a pracovali.“ Agnes ta slova přímo vychrlila.

Jako ochranu před matčiným náporem Polly vzala svou malou neteř, která už stála v postýlce na nohou. Nataženýma rukama ji vytáhla přes zábradlí a začala se s ní mazlit.

„Ano, ale nikdo nebyl zraněn, že?“ nedala se Polly. „Podařilo se jim tam jen poškodit stroje.“ Zvedla Lucille, která se okamžitě omotala kolem tetičky jako malá koala a zabořila svou ospalou tvář Polly do krku.

„To jen shodou náhod a proto, že měli Němčouři smůlu!“ Agnesin hlas nabýval na síle. „Nemůžu tomu uvěřit,“ dodala nevěřícně. Byla tak naštvaná, že jen stěží hledala slova.

„Ale mami, loděnice nejsou jediné místo, které se Němci snaží vybombardovat,“ snažila se ji uklidnit Polly. „Ale třeba o takové doly, které tu taky máme, se nezajímají.“

„Ano, ale do dolů asi fárat nebudeš, že?“ odsekla Agnes.

„Mami, po tom, co jsem dnes viděla cestou sem, je mnohem pravděpodobnější, že nás bomby zasáhnou tady v našem vlastním domě. Zasáhli více domů než čehokoli jiného. S ohledem na to mi asi v loděnicích bude lépe.“

Agnes věděla, že na dceřiných slovech je něco pravdy, protože domy zdejších obyvatel stály víceméně bok po boku s většinou průmyslových budov ve městě.

„Mohlo by to tak být, ale to cvik dělá mistra,“ nedala se Agnes, „a s každým dalším pokusem se budou Němci zlepšovat.“ Znala však svou dceru dost dobře na to, aby věděla, že necukne. Polly byla odhodlané dítě a vyrostla z ní ještě rozhodnější žena, a stejně jako spousta dalších statečných mužů z města, i ona zoufale chtěla být součástí válečného úsilí.

Polly, jako by četla její myšlenky, zlostně řekla: „Možná že nejsem schopna bojovat v zákopech, ale tady sakra udělám, co budu moct.“

„Jsem tvá matka,“ řekla Agnes a zhluboka se nadechla, „a říkám ti, že nemůžeš pracovat v loděnicích.“

Stálo za to zkusit ještě naposled dceru odradit, ale její pobouřená reakce Agnes nepřekvapovala.

„Nemůžeš mě zastavit, mami,“ zakřičela Polly a usínající Lucille trhla hlavou. Hádka mezi matkou a dcerou se svezla do fáze ne, nemůžeš – ano, můžu, ale obě moc dobře věděly, že samotná skutečnost, že Polly už je plnoletá, převyšuje Agnesina mateřská práva. „Mami, všechno už je domluvené. Začínám v pondělí ráno.“

Agnes nosními dírkami nasávala vzduch z nečekané pracovní novinky své dcery, ale stále ještě nebyla úplně připravená kapitulovat. Naposledy vrhla kostkami. „Ale Pol, svařování je mužská práce,“ prosila. „Vůbec práce v loděnici je pro muže.“

„Ach, kolikrát už jsem to slyšela?“ zeptala se Polly podrážděně a vyvažovala Lucille na boku, zatímco volnou rukou otevřela dveře spižírny a pokoušela se najít sušené mléko. „Mami, už nejsou žádní muži, kteří by mohli dělat ‚mužskou‘ práci – teď je to na nás ženách.“

V ten moment vešla stále otevřenými hlavními dveřmi Bel, která i po devítihodinové směně vypadala ve své uniformě průvodčí elegantně. Právě skončila zdánlivě nekonečnou směnu na trase autobusové linky ze Sunderlandu do Durhamu a nemohla se dočkat, až uvidí svou milovanou dcerku. Každý den ji bolelo, že musí nechávat svou maličkou holčičku doma, ale potřebovali peníze. Věděla, že má štěstí v tom, že se o Lucille nikdo nedokáže postarat lépe než Agnes, ale ani to jí den bez dcerky neusnadnilo.

Cestou z chodby zachytila závěr probíhající hádky a připravila se. Když byly Polly s Agnes na kordy, bylo to jako souboj Titánů.

Jakmile Agnes zahlédla, že Bel vchází do kuchyně, okamžitě spustila: „Ty jsi o tom věděla?“

Bel s polknutím pohlédla na Polly, načež její pozornost odvedla krásná tvářička její dcerky a rozzářila se. Zdálo se, že s každým dnem vypadá Lucille víc a víc jako její hezký tatínek. Nebo to možná bylo tím, že čím více času od jeho odchodu uplynulo, tím víc Bel hledala vzájemnou podobnost, aby si udržela vzpomínky na muže, jehož z celého srdce milovala.

„Věděla o čem?“ zeptala se Bel ve vší nevinnosti a udělala legrační grimasu, aby se Lucille zakuckala smíchy.

„O Pollyině nové práci u Thompsona,“ řekla Agnes a snažila se kvůli vnučce dodat svému hlasu jemnost. Ta se ale chichotala a těšila z maminčina návratu a patrně ji vůbec nevnímala.

„Ne, nevěděla,“ řekla Bel a dávala najevo předstírané překvapení. Nebylo to poprvé, co Polly žasla nad skrytým hereckým talentem své švagrové. Polly jí několikrát řekla: „V autobuse ztrácíš čas. Měla bys být na pódiu.“

Se svými jako kukuřice žlutými kudrnatými vlasy a tváří ve tvaru srdce Bel vypadala jako vycházející hvězda, ale nejblíže k jevišti se dostaly tak možná v Regalu, kam občas zašly na film, anebo když shlédly filmový týdeník referující o nejnovějším vývoji na frontě.

Když Polly předávala Lucille Bel do náruče, zašeptala jí do ucha: „Děkuji.“ Jen by tím přilila olej do ohně, kdyby Agnes zjistila, že byla poslední, kdo se o nové dceřině práci dozvěděl. Polly snadno předvídala, jaký slovní výbuch by nevyhnutelně následoval, kdyby Bel dala najevo, že o jejím novém zaměstnání ví. Přišlo by obvinění: „To jsem opravdu ten poslední, kdo se to dozví?“ A pak ironické vypěnění: „Vždyť kdo jsem? Ach, jen tvoje matka.“

Bel si s Polly vždy kryly záda, a to už od dětství, protože obě vyrůstaly na stejné ulici. Obě byly ještě malé, když Polly poprvé přivedla Bel domů poté, co ji našla plačící a hladovou, vyhozenou z vlastního domu. Bel se postupně stala součástí domácnosti Elliotových, protože ji její matka nechávala často doma samotnou, někdy dokonce i celé dny, když – jak říkávala Agnes – vyrazila zase jednou na tah.

Bel nikdy nezapomněla, jak ji Polly toho dne zachránila, a proto k ní byla vždy bezmezně loajální. Vždy Polly podržela, když se dostala do nějakého maléru, a při mnoha příležitostech jí řekla: „Vždy budu stát po tvém boku, Pol.“ A vždycky stála.

Dnešek nebyl výjimkou, i když to musela zahrát mazaně, aby Agnes cítila, že je skutečně na Pollyině straně, pokud měla svou milovanou náhradní matku vrátit zpátky na zem, zastavit její rozjitřený irský temperament a pomoci jí dostat jej pod kontrolu.

„Nejenže naše Pol právě odešla z práce a upsala se dole v loděnicích, ale ještě jako svářečka!“ řekla Agnes a znovu nevěřícně zalapala po dechu.

„Vážně?“ řekla Bel a ještě více předstírala překvapení.

„Ano, přesně v těch loděnicích, které jsou hlavním cílem toho německého šílence. Cožpak nestačí, že moji dva chlapci bojují v nějaké odlehlé poušti na druhém konci světa? To se ještě moje dcera musí uvrtat na jedno z nejnebezpečnějších míst v celé zemi?“ zalamentovala Agnes a z hloubi nitra vytasila svůj latentní irský přízvuk, ostatně jako vždy, když byla buď naštvaná, vzrušená, nebo výjimečně i opilá ze sklenky stoutu.

„Kdyby všichni uvažovali takhle, mami, pak bychom se mohli raději začít učit němčinu,“ odsekla Polly, „protože tímto jazykem budeme brzy mluvit, pokud neseženeme lodě, aby nám pomohly vyhrát tuhle válku.“

„Má pravdu, Agnes,“ dodala rychle Bel, protože věděla, že kdyby situaci hned nezklidnila, pravděpodobně by se jí vymkla z rukou. „Loděnice zoufale potřebují pracovníky. Většina svářečů a nýtovačů, jako Teddy a Joe, odešla nebo se právě chystá odejít do války. Někdo musí nastoupit na jejich místo. A kromě toho,“ dodala klidně, „jsi nám vždycky říkala: ‚Můžeš dělat, co si zamaneš – to, že jsi žena, neznamená, že jsi něco míň než muž.‘“

Agnes v duchu hledala přesvědčivý argument, ale musela uznat, že Bel má pravdu. Vždy Polly i Bel říkala, že jsou stejně dobré jako kterýkoli jiný člověk – a kterýkoli jiný muž. Stala se obětí svého vlastního úspěšného poučování.

A teď, když tu byla Bel a jemně polemizovala o Pollyině záležitosti, ztratila Agnes zcela vítr z plachet a složila se na židli.

Pravdou bylo, že když se poprvé rozkřikla zpráva, že ženám z města bude umožněno zaplnit v loděnicích pozice po mužích, kteří odešli do armády, její první reakce zněla: „Už bylo na čase.“ Nikdy nepochopila, proč nechali ženy pracovat v loděnicích za první světové války – některé z nich dokonce osobně doporučil král Jiří V., když navštívil Laingovu loděnici –, ale jakmile válka skončila, odhodili je jako onuci. Její mateřská část uvnitř ní ale namítala, že to bylo odlišné. Teď jde o její dceru. A je to jiná válka.

Loděnice, které lemovaly řeku Wear, byly proslulé svou dokonalostí a úzkou provázaností s dalšími výrobními závody, a právě z těchto důvodů se staly jedním z hlavních cílů Hitlerových bombardérů. Proto nyní celé město žilo v temných a hrozivých obavách a neustále se mělo na pozoru před letouny Luftwaffe.

Agnes věděla, že tuhle hádku nevyhraje. A že Polly nic nezabrání, aby tuto práci přijala. Což už se ostatně stalo. „Jestli chce jakákoli moje dcera být tak hloupě tvrdohlavá, tak ať, ale potom za mnou nechoďte,“ řekla poraženecky, ale aspoň měla poslední slovo.

Polly s Bel si vyměnily úlevné pohledy. Vyhrály. Agnes kapitulovala.

Obě dívky se vytratily na dvorek odepnout prádlo a povlečení, které předtím Agnes toho dne pověsila na šňůru a které už uschlo.

Agnes zůstala u kuchyňského stolu, usrkávala ze svého podšálku a ponořila se do myšlenek.

Pollyino odhodlání pracovat v loděnicích by ji nemělo překvapovat. Měla vědět, že s něčím takovým přijde. Vždycky si ráda nechávala vyprávět od svých starších bratrů, když se vrátili ze směny v Doxfordské loděnici. A když byla malá, vždy prosila svou matku, aby ji vzala do doků podívat se na spuštění nejnovější lodi na vodu. Oblíbila si zejména ty, které vyrobili u Bartramů na řece níže po proudu v jižním doku. Šlo totiž o jedinou loděnici v celé zemi, která spouštěla lodě přímo na moře, což bylo mnohem nepředvídatelnější a také riskantnější, protože vody mohly být rozbouřené a způsobit, že se loď nakloní, pokud vodící remorkéry nebudou správně plnit svůj účel.

Polly nikdy nepatřila k těm, jež by si hrály s panenkami nebo hracími skříňkami. Nebyla jako Bel, která nic nemilovala víc než jen tak sedět v kuchyni a dívat se, jak Agnes vaří, a pak odejít a hrát si na maminku, krmit a oblékat kteroukoli z malých panenek, jež Polly odhodila, protože o ně ztratila zájem. Polly byla vždy tak trochu divoška. Navíc jí patrně nepomohlo, že vyrůstala se dvěma velmi hlasitými a energickými bratry – v čemž se dvojčatům podobala. Agnes si však myslela, že Pollyiny „chlapecké tendence“ jsou důsledkem spíše toho, že nemá otce, stejně jako se Bel snažila vynahradit, že skoro nemá maminku, a tak předstírala, že je jí sama.

Když jí mysl znovu zabloudila k jejímu milovanému Harrymu, vstala a odešla do své ložnice. Otevřela vrchní zásuvku nočního stolku a vytáhla manželovu medaili. Ztratila svého Harryho příliš brzy, v roce 1918 během posledních týdnů první světové války, a Agnes teď žila v neustálém strachu, že stejný osud postihne nejen její chlapce, ale i její dceru.

Polly byla ještě miminko a dvojčatům bylo dva a půl, když Harryho prohlásili za „nezvěstného, pravděpodobně mrtvého“, avšak Agnes se snažila udržet jej v živé paměti nejen kvůli sobě samé, ale i kvůli svým dvěma chlapcům a malé holčičce, která se se svým vlastním otcem nikdy nesetkala.

A odvedla dobrou práci – možná až příliš dobrou, protože Polly uctívala otce, kterého nikdy nepoznala, jako hrdinu, a to obzvlášť, když se dozvěděla, že položil svůj život za krále a zemi. Dožadovala se, aby jí maminka vyprávěla o jejím otci naprosto všechno: jak se poznali, jak se vzali, jak vychovávali děti, jak vypadal, kde pracoval, než odešel do války. Všechno.

Jediná věc, na kterou Agnes nikdy nemohla odpovědět, bylo, kde Harry zemřel. Jeho tělo se nikdy nenašlo, takže ani neexistoval žádný hrob, který by bylo možné navštívit.

Jediná fyzická připomínka, která Agnes zůstala, byla medaile, jež posmrtně vyznamenala jejího manžela za statečnost – vojenská medaile za „projev statečnosti a oddanosti službě pod palbou“. Agnes ji opatrovala jako samotné korunovační klenoty. Ba mnohem víc. Kdyby jí kdokoli nabídl něco na výměnu, nehledě na to, jak chudá by byla, medaile by vždy převážila.

Agnesino snění přerušil zvuk řinčících hrnců a pánví a Pollyino halekání: „Mami, dám si trochu dršťkové. Kam jsi schovala cibuli?“ Její dcera teď zněla uvolněněji, když z ní spadlo břímě a vyšla ze situace v podstatě bez úhony.

„Tam kde vždycky,“ křikla za ní Agnes. „Hledej pořádně.“ Nemohla se na Polly zlobit dlouho nebo kvůli tomu být smutná. V posledních dnech toho bylo až příliš. „A dej vařit brambory, když už jsi v tom,“ řekla a vešla zpět do kuchyně.

Kapitola čtvrtá

Neděle 18. srpna

Když Rosie Thorntonová stoupala do třetího poschodí ke své malé ložnici ve viktoriánském domě z červených pálených cihel, na půli cesty do druhého poschodí potkala paní Townsendovou, jednu z nejstarších obyvatelek, která pozvolna šplhala po schodech vzhůru. Stařenka se svýma revmatismem pokroucenýma rukama chytila za zábradlí a přitahovala své věkem sešlé tělo schod po schodu nahoru.

„Zdravíčko, paní T.,“ řekla Rosie a opatrně chytila důchodkyni za paži.

„Ach, je to moje Rose?“ Stará dáma se napůl otočila, aby se podívala na mladou ženu, která jí jemně pomohla těch posledních pár schodů do jejího patra. Zrak měla špatný, poznamenaný šedým zákalem, takže se teď spoléhala hlavně na sluch, který měla naopak tak dobrý, že by bez nadsázky slyšela spadnout špendlík. Poznala Rosiin sebevědomý tón, v němž zůstal jen náznak severovýchodního přízvuku.

„Ano, paní T., jsem to já. Jak se dnes máte?“

Pokaždé, když Rosie narazila na paní T., jdoucí po strmém schodišti ať už nahoru nebo dolů, přemýšlela, proč jí majitel domu neposkytne pokoj v přízemí. Toto už opravdu bylo nad její síly. Byla ohromená, že stařena vůbec opustila svůj pokoj.

„Povyrazíš si večer?“ zeptala se stařena, když se nadechla poté, co se konečně dostala na nejvyšší schod.

Rosie se usmála. Žena možná byla napůl slepá a stěží schopná chodit, ale nic jí neuniklo.

„Ano, paní T. Ale nemyslím si, že by se to dalo nazvat povyražením. Chci navštívit sestru s dětmi v Shields.“

Rosie nesnášela lhaní, ale neměla na výběr. Paní T. nevěděla, že tam nemá sestru ani žádnou jinou rodinu. Ale bylo to lepší, než aby znala pravdu.

Navíc tím, že řekla, že jede do South Shields, což byla dobrá hodina cesty autobusem, získala odůvodnění pro svůj očekávaný noční návrat, kdyby paní T. byla stále vzhůru. A to bylo víc než pravděpodobné. Rosie si nemohla vzpomenout, že by někdy viděla dveře do stařenčina pokoje zavřené. Nezáleží na tom, jak tiše a po špičkách chodí Rosie pozdě v noci po schodech s ochozenými koberci. Byla si jistá, že ji paní T. vždy slyší.

„No, nevinila bych tě, ani kdyby sis povyrazila,“ zasmála se stařena. „Věř mi, že jsem nebyla jiná, když jsem byla mladá. Tančila bych foxtrot do padnutí,“ řekla a sama pro sebe se zasmála, načež se dobelhala ke svým dveřím.

Když se Rosie s paní Townsendovou rozloučila a pokračovala do dalšího patra do svého vlastního pokoje, cítila smutek, že svou sousedku nemohla poznat lépe. Byla přesvědčená, že paní T. musela být v mládí docela živel, a měla zájem dozvědět se víc o jejím životě a časech, ve kterých žila. Vsadila by se, že paní T. má rozhodně co vyprávět. Tyto příběhy ale zůstanou nevyřčené, protože Rosie musí být opatrná. Nemůže si dovolit s kýmkoli se v domě spřátelit.

Rosie zde setrvávala déle než obvykle a opětovné stěhování do jiného bytu si nemohla dovolit. Její obvyklá délka nájmu v pokojích, v nichž přebývala, byla šest měsíců. To nyní už překonala. A bylo to poznat: Paní T. věděla, že většinu nocí chodí ven, a byla zvědavá proč.

Rosie se vždy snažila vyhnout přátelství s kýmkoli, kdo bydlel ve stejném domě, a pokud to šlo, upřednostňovala úplnou anonymitu. Tak se jí to líbilo. Nechtěla se seznamovat se svými sousedy víc, než bylo nezbytné, takže se omezovala na „Ahoj“ a zdvořilostní „Jak se máte?“

Vylezla posledních několik schodů ke dveřím svého pokoje a celá unavená si povzdechla, když si vzpomněla na večer, který má před sebou. Právě skončila jednu směnu s přesčasem, ale dnešní práce byla stále hotová jen z poloviny. Když Rosie otočila klíčem a vstoupila do svých vlastních obytných prostor, zasáhl ji náhlý pocit osamělosti. Nemuseli jste být zrovna ve věku paní T., abyste se cítili izolovaní a osamocení.

„Přestaň se litovat, Rosie Thorntonová,“ řekla nahlas do spoře zařízeného pokoje. „Dej si čaj, poseď a pak znovu vyraz,“ zamumlala si. Položila konvici na svůj malý plynový dvouplotýnkový sporák a nakrájela si pár krajíčků chleba, aby si mohla připravit sendvič. Když otevřela konzervu hovězího masa, uvědomila si, jak je po celodenní práci hladová. Její pracovní den ale ještě zdaleka neskončil. Potřebovala peníze, a tak musela pracovat. Ve skutečnosti Rosie potřebovala spoustu peněz, víc než kterákoli jiná mladá, nevázaná a svobodná žena, která žila sama v co nejlevnějším pokoji a chudé části města.

Poté, co si vypila čaj a snědla sendvič, Rosie vstala a stejně jako před většinou nocí v týdnu si svlékla své denní pracovní oblečení, pořádně je protřepala a úhledně ho složila, načež přešla k umyvadlu a dopřála si osvěžující opláchnutí. Rychle se osušila ručníkem a otevřela velkou mahagonovou skříň, která byla až příliš velká na to množství oblečení, které právě měla. Natáhla se dozadu a vytáhla šaty, které potřebovala pro svou večerní práci.

Oblečení, do něhož se teď musela převléknout, se velmi lišilo od toho, které nosila během dne. Její pytlovité šaty nahradila těsně přiléhající černá sukně sahající jí jen těsně pod kolena a svou bavlněnou pracovní košili vyměnila za přilnavou halenku s hlubokým výstřihem.

Rosie si otřela o jazyk špičku své tužky na oči, než si opatrně načrtla linii vzadu na lýtkách, aby vytvořila iluzi, že má na sobě hedvábné punčochy. Když to udělala, začala se ztrácet v myšlenkách. Téměř slyšela hlas své malé sestřičky, která se ptala: „Proč to děláš, Wosie?“ Její mladší sestra Charlotte se nikdy pořádně nenaučila vyslovovat R, když byla malá, a přestože už to teď uměla, její velká sestra pro ni už navždy zůstala „Wosie“.

Rosie uvažovala, co teď Charlotte asi dělá.

„Snad je v posteli a čte si knihu,“ řekla znovu nahlas svému prázdnému pokoji. Rosie si to ihned vytkla. Opravdu musí přestat mluvit sama se sebou. Každý, kdo by ji slyšel, by si myslel, že nemá všech pět pohromadě.

Přeletěla očima svou malou sbírku divadelního make-upu – nádobky s bílou barvou na obličej, pudr a červené pleťové pastelky, které si koupila v obchodě z druhé ruky – a víc než cokoli jiného si přála, aby je mohla použít na Charlotte za účelem, pro který byly vyrobeny. Jako make-up k oblečení pro zábavu.

Místo toho nanesla lehkou vrstvu krémově bílé barvy na obličej, překryla ji lehkou vrstvou pudru a červenou šaškovskou barvu si nanesla na rty místo rtěnky. Poté znovu vzala černou tužku na oči, s níž si právě nakreslila své falešné punčochy, a pečlivě vytvořila tmavé, ohraničené, klenuté obočí, jaké nosily hollywoodské hvězdy Carole Lombardová a Betty Grableová. Poté otevřela malou čtvercovou lepenkovou krabičku s řasenkou. Malým navlhčeným štětečkem nejprve nabrala pastu a poté ji nanesla na své dlouhé řasy. Rosie používala velmi skromné množství, vědoma si toho, že některé další dívky v práci se nyní musely uchýlit k využití prášku ze spáleného korku. Skutečný make-up se s ohledem na rostoucí množství položek, které nyní byly na příděl, stával raritou. A nepotřebovat make-up v práci, Rosie by se bez něj šťastně obešla.

Rosie do hlavy znovu pronikl Charlottin hlas a zněl v ní tak jasně, jako by její malá sestra byla přímo vedle ní. „Pojďme hrát předstíranou,“ slyšela ji říkat. To byla sestřina nejčastěji opakovaná prosba. Charlotte měla úžasnou představivost. Nikdy doopravdy nepotřebovala hračky, vystačila si s někým dalším, kdo by si s ní hrál na předstíranou, že hračky má. A navzdory sedmiletému věkovému rozdílu si i Rosie vždy užívala jejich vymyšlené hry. Společně se ponořovaly do tajných světů, vymýšlely si příběhy o magických zemích plných mluvících zvířat a zlých čarodějnic, které samozřejmě zabíjely svými imaginárními zbraněmi. Buď to, nebo se snažily vymyslet si parfém z rozmačkaných květů a listů nebo si postavit doupě ze starých prostěradel a přikrývek.

Ale když Rosiina mysl pátrala po vzpomínkách na svou maminku, která volala, aby přišly na čaj, a vzpomněla si na ty krásné vůně, které vždy vycházely z jejich kuchyně, musela se zastavit ve snění. Nebyl vhodný čas ani místo, aby teď myslela na svou matku nebo otce. Zatím budou muset zůstat ve své zvláštní přihrádce, ukryté hluboko v zákrutách její paměti. Rosie si dovolila dívat se tam jen při zvláštních příležitostech.

„No tak. Pokračuj, Rosie,“ řekla si, avšak tentokrát ta slova vyslovila ve vší tichosti.

Rosie uvolnila své husté, přirozeně blonďaté vlasy z šátku, kterým je měla sepnuté v práci, vykartáčovala je, pečlivě je uhladila a přidala k nim i prameny, které se předtím už dávno uvolnily a lemovaly jí obličej. Při pohledu na sebe v malém zrcátku, které považovala za jednu z mála vzácných věcí po své matce, byla Rosie se svou rychlou proměnou spokojená. Její maska byla na svém místě.

Přinutila vsunout své unavené nohy do oblíbených bot ve stylu Mary Jane s elegantními řemínky na kotnících, jež měly vyšší podpatky, než bylo běžné, a vykročila pro šedý kabát splývající až ke kotníkům, který visel zevnitř na dveřích.

Rosie se právě chystala odejít, když vtom zaváhala, otočila se a vrátila se zpět k posteli. Sehnula se a zpod kovového rámu vytáhla krabici. Znovu se posadila na matraci, vzala víko krabice a opatrně vybrala zpod malé hromádky výplatních pásek a bankovek úhledně složený dopis.

Zatímco tam tak seděla a četla, její nově vytvořenou maskou projel záblesk emocí, směsice radosti i smutku. Dopis, stejně jako všechny ostatní, které dostala od své malé sestřičky, četla mnohokrát, stále znovu a znovu.

Drahá Rosie,

jak se máš? Tento dopis píšu plnicím perem, které jsi mi poslala k narozeninám. Líbí se ti? Já ho miluju a všechny dívky mi ho velmi závidí. Vždy mi posíláš jen ty nejlepší dárky. Ty, které ostatní dostávají od svých rodičů, jsou vážně nudné a staromódní. Myslím, že si všechny přejí, aby taky měly starší sestru, jako jsi ty.

Zkoušky právě končí a všichni už se těší na letní prázdniny. Ani mladší dívky už v noci tolik nebrečí, protože vědí, že za pár týdnů už se vrátí zpátky domů.

Nemůžu se dočkat, až půjdu k panu a paní Rainerovým, protože vím, že pak už nebude dlouho trvat, než mě přijedeš navštívit.

Připadáš mi tak hrozně daleko – JSI tak daleko.

Musím ti toho tolik říct. Nejlepší zprávou je, že jsem se naučila plavat. Zpočátku to bylo opravdu děsivé. Všechny jsme v bazénu mrzly a třásly se. Pak nám všem náš učitel tělocviku pan Evans dal malé zelené kanystry s uchy na obou stranách a řekl: „Zvedněte nohy, holky, a kopejte.“ Začala jsem tedy kopat nohama, správně splývala a pak jsem se jen vznášela dopředu!

Teď už ani nepotřebuju kanystry a umím plavat prsa. Pan Evans říká, že jsem přirozený talent, a příští týden se naučíme kraula a plavat na zádech.

Ale abych odpověděla na otázky v tvém posledním dopise:

Ano, mými oblíbenými předměty jsou stále francouzština a umění.

A ano, jím dobře. Všechny dívky tady strašně skučí kvůli jídlu, ale mi to nevadí. Vždy mám hlad a pokaždé se mi podaří sehnat přídavek. Dámy na večeři říkají, že snad musím mít duté nohy, že pořád tolik jím, a přitom „si to na mně stále nevybralo svou daň“ (jejich slova). Říkám, jim, že jím i za svou starší sestru. Pamatuješ, jak mamka bývala zoufalá, když jsme neměly hlad, a ona se nás ptala, jestli jsme něco měly před jídlem?

Každopádně se neboj, nikdo mě neobtěžuje, a ano, chovám se slušně a nemám žádné potíže. Jsem „jako zlatíčko“ (tvoje slova). A ano, mám fajn kamarádku. Je tady nová a jmenuje se Marjorie. Je z Newcastlu. Zná Sunderland. Říkala jsem jí, že jsem jednou byla v Newcastlu, ale že jsem byla ještě malá a moc si z toho nepamatuju. Má něco, čemu se říká astma, což způsobuje, že krátce dýchá a v noci hodně sípe, takže ostatní dívky kvůli tomu neustále sténají.

Matrona právě křikla „zhasnout světla!“, takže ti to pošlu zítra.

Zajímalo by mě, jak dlouho trvá, než se k tobě psaní dostane? Doufám, že tahle válka brzo skončí, protože posledně trvalo celé týdny, než se ke mně tvůj dopis dostal.

Miluju tě kvantově (moje nové slovo).

Charlotte xxx

PS. Příště ti musím napsat a povědět o sportovním dni. Marjorie a já se společně zúčastníme triatlonu. Doufám, že nebude pršet.

Čtení sestřiných slov Rosie vždy povzbudilo. Činilo to snesitelným to, co se chystala udělat. Stálo to za to. Vše, co Rosie chtěla, bylo vědět, že je její sestra v pořádku a šťastná a že se jí dostává dobrého vzdělání. Věděla, že si Charlotte užije prázdniny se staršími přáteli jejich rodičů. Pan a paní Rainerovi ji bezpochyby rozmazlí a „zkazí“. Nikdy se jim nepoštěstilo mít vlastní děti, a tak všechnu svou lásku a péči věnovali Charlotte.

Rosie se otřásla při představě, co by bylo s Charlotte, kdyby si nemohla dovolit nechat ji ve státem financované internátní škole.

Nikdy nezapomene na slova sociální pracovnice, která přišla navštívit jejich sousedy poté, co jejich mámu s tátou srazil a zabil vyšinutý řidič. „Nemají tedy žádné jiné příbuzné?“ ptala se sousedů.

Rosie seděla nahoře na schodech a tajně poslouchala drsně znějící sociální pracovnici.

Charlotte, které tehdy bylo čerstvě osm, spala u laskavých sousedů ve volném pokoji. Samým vyčerpáním upadla do hlubokého spánku poté, co prakticky nepřetržitě plakala, když jí bylo řečeno, že její maminka s tatínkem zemřeli. Ani ji, ani Rose nemohlo utěšit, že dva nejoblíbenější a nejdůležitější lidé v jejich životech „odešli do nebe“. „Ale já je chci tady. Ne v nebi!“ zuřila Charlotte.

Rosie byla také naplněná neuvěřitelným hněvem, který vystřídalo nejhlubší zoufalství a zármutek, jaké kdy za svůj život pocítila. Ale když počáteční šok ze ztráty jejích rodičů pominul, Rosie si začala uvědomovat, že to není konec její a Charlottiny tragédie. Ve skutečnosti to byl její začátek. A právě tehdy se spustil Rosiin instinkt přežití.

Slyšela starý pár, který je vzal k sobě domů jen dočasně, jak se sociální pracovnice ptá: „Co s těmi dětmi bude?“

A tehdy se její už tak zdecimovaný svět ještě více rozpadl. Myšlenky jí běžely jako o závod. Neměly prarodiče ani žádnou jinou rodinu. Rozhodně nikoho, o kom by věděly, ani nikoho, kdo by je kdy doma ve Whitburnu, kde bydlely celý život, navštívil.

Teprve když uslyšela, jak se pracovnice z úřadu péče o děti, jež vypadala jako řezník, znovu ptá, jestli mají nějaké příbuzné, ať už tady nebo v kterékoli jiné části země, přemohl Rosie strach. Zanedlouho jí mělo být šestnáct a věděla dost o tom, jak to ve světě chodí s dětmi, které osiří.

Přestože se Rosie nikdy necítila chudá, protože jak ona, tak sestra vždy měly boty na nohou a plné žaludky, jejich rodiče rozhodně neměli ani na rozhazování. Nebyli bohatí ani si nežili nijak zvlášť komfortně. Rosie okamžitě věděla, kam je s Charlotte žena ze sociálky pošle – do nechvalně známého dětského domova, který v Sunderlandu provozují Chudé sestry z Nazaretu. Říkalo se mu Nazaretský dům a přijímal osiřelá miminka a děti, ale i mladistvé, kteří byli považováni za nezvladatelné nebo dokonce čelili obvinění z drobných zločinů.

Před několika lety matka jedné z jejích kamarádek ze školy náhle onemocněla a zemřela. Dívčin otec padl v první světové válce, a tak ji poslali k jeptiškám ve městě.

Rosie svou starou známou viděla asi rok nato, ale sotva ji poznala. Měla pohled psa, který je pravidelně bitý, a sotva se na Rosie podívala. Když se Rosie podařilo ji zastavit a pozdravit, její kdysi zářivé oči vypadaly jako mrtvé. Nezůstal v nich žádný život. Natož radost.

Rosie byla v šoku, protože na kamarádčiných pohublých pažích postřehla podlitiny, a když sledovala, jak odchází, viděla dokonce i šrámy na nohou.

Poté o dívce řekla své mamince – když ještě žila – a zmateně se zeptala: „Myslela jsem, že jeptišky by měly být laskavé stejně jako Ježíš, nebo ne?“

„Hmm.“ Matka si dala na čas, než své dceři odpověděla. „Někdy lidé zkrátka nejsou takoví, jací se zdají být. Ne vždycky se chovají tak, jak by se od nich očekávalo.“

To bylo poprvé, co Rosie nahlédla do jiného světa. Krutého světa, velmi odlišného od toho, ve kterém byla vychovávána.

A tak, když Rosie seděla nahoře na schodech a uvědomovala si, že je sociální pracovnice pošle na stejné místo, které změnilo i její kamarádku a vzalo jí život, rozhodla se: ani ona, ani její malá sestra nikdy nestráví s jeptiškami byť jen jedinou noc pod jednou střechou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Holky z loděnice.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.