The last Mona Lisa

Copyright © Jonathan Santlofer, 2021

Translation © Sabina Čechová, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7565-985-9

.

Pro Joy, která tuhle knihu od začátku milovala,

s hlubokou lítostí nad tím,

že tady nemůže být a vidět její výslednou podobu.

.

PODLE SKUTEČNÉHO PŘÍBĚHU

„Imitace… je dvojí vraždou, protože zbavuje kopii
i originál jejich původní existence.“

Madame de Staël

„Nic není originální.“

Jim Jarmusch

.

21. srpna 1911

Paříž, Francie

Strávil noc schoulený ve tmě. Do mysli se mu propalovaly scény jako z Boschových obrazů, peklo, hnusné obludy, lidé svíjející se v plamenech. Zíral do šera a věděl, že stráví zbytek svého života v temnotě.

Ztrácíme věci, kterých si dostatečně nevážíme, to byla jeho jediná myšlenka, když si navlékl pracovní plášť, zapnul si ho přes své civilní oblečení a otevřel dveře skříně.

Muzeum je neosvětlené, ale on bez problémů projde dlouhou halou. Půdorys budovy zná dokonale, pohání ho pocit viny. Okřídlená bohyně vítězství vrhá hrozivý stín, ze kterého ho zamrazí, i když je vzduch dusivě nehybný.

Její tvář se objeví jako přízrak, krásné rty jsou popraskané, pokožka má našedlý odstín. Někde zapláče dítě. Pláč přejde v odporné zavřísknutí. Zakryje si uši a vydere se z něj vzlyk, motá se tam a sem, hledá ve tmě svou ztracenou lásku a své dítě, šeptá jejich jména, stěny se k němu přibližují, celá místnost se naklání, dutý pocit v žaludku roste, až ho celého vyplní. Teď chápe, že ta prázdnota, kterou tak dlouho cítil, byla jen předzvěstí, náhledem do zbytku jeho života, že se prostě připravoval na to, jaké je být mrtvý.

Kroky?

Ale je přece moc brzo a v pondělí je muzeum pro návštěvníky zavřené. Zastaví se a nakoukne do zšeřelé haly, a nic nevidí. Muselo se mu to jen zdát, už si není jistý, co je skutečnost a co ne. Ruku v rukavici si přiloží k uchu, poslouchá, ale je ticho, jen zvuk jeho těžkého dechu a tlukot jeho srdce.

Ještě pár kroků, pod obloukem a do galerie Cour Visconti, do místnosti s vysokým stropem, dost velké, aby se v ní mohly vystavovat velké obrazy přes celou stěnu. Plátna vypadající ve tmě jako černé obdélníky si ale dovede vybavit: krajinka od Corota, známá Delacroixova bitevní scéna, Korunovace císaře Napoleona od Jacquese-Louise Davida, kde je diktátor vyobrazen s velkou pompou, v plášti lemovaném kožešinou, s vavřínovým věncem a samolibým výrazem ve tváři.

V té chvíli, kdy si představil Napoleona, přišel jeho horečnatý mozek s vysvětlením, které uvede později a bude otištěno v novinách: Ukradl jsem ten obraz, abych ho vrátil do jeho pravé vlasti.

Bude vlastenec, hrdina, už ne přivandrovalec a muž bez domova.

Teď už klidněji zamíří do další úzké chodby, soustředěný a zaměřený na svůj cíl. Ukáže jim, že je někdo.

V malé galerii Salon Carré jen taktak rozeznává obrysy obrazů Tiziana a Coreggia a mezi nimi se skví poklad – dáma mezi útesy, démon, který nikdy nespí, nejslavnější žena světa: Mona Lisa.

S tlukoucím srdcem a rozechvělými nervy, s mozkem na prasknutí, odšroubuje malý dřevěný rám připevněný ocelovými šrouby. Je jako posedlý a zkreslený odraz své tváře ve skle, které teprve před týdnem sám nainstaloval, ani nevnímá.

Zabere to jen pět minut.

Pak se temná postava pohne, obraz si tiskne k hrudi, vyrazí ze dveří, proběhne dalšími, chodbou a na schodiště, kde se zastaví. Obraz vyndá z těžkého rámu, odstraní sklo a obojí nechá na místě. Znovu se pohne úzkou chodbou lemovanou mramorovými sochami, teď běží rychleji, lapá po dechu, potí se, proběhne klenutým průchodem a dorazí k bočním dveřím Porte des Arts. Všechno přesně tak, jak si to naplánoval, prostě dokonalé. Až do doby, kdy se kulová klika neotočí.

Tahá a kroutí s ní, škube a lomcuje, ale klika se nehýbe a jediné, co je v pohybu, jsou jeho zběsile pádící myšlenky.

Hluboký nádech, ještě jeden – a pak mu to dojde: šroubovák, samozřejmě! Stejný nástroj, který před chvílí použil na šrouby, teď použije na odšroubování zámku, dokud mu klika nezůstane v ruce a on ji nacpe do kapsy pláště, ten si sundá, smotá ho a napěchuje si ho dozadu za pásek.

Obraz si vsune pod košili, staré plátno ho dře na kůži, když si zapne sako, srdce mu tluče vedle té tajemné, čtyři sta let staré krásky. Nejednou už prožila vlastní únos, ze zdi v Napoleonově ložnici sledovala nespočetné tajné schůzky, snášela zírání milionů lidí a teď, unavená a utahaná, touží po klidu – ale její příběh ještě zdaleka nekončí.

1

Prosinec 2019

Florencie, Itálie

Carlo Bianchi si kapesníkem osušil nos. Jeho obchod na Via Stracciatella, nedaleko mostu Ponte Vecchio, byl malý a přeplněný knihami. Tísnily se na policích, oblehly jeho stůl, vršily se na zemi jako miniaturní mayské pyramidy. Všechno pokrýval prach a ve vzduchu byla cítit vlhkost a plíseň.

Bianchi hledal knihu o rokokových zahradách, o které věděl, že tam někde určitě je. Nakonec ji našel naspodu jedné vysoké hromádky. Zrovna ležel na boku a snažil se ji vydolovat, když spatřil mužovy tenisky na silné podrážce.

Bianchi vyvrátil krk, aby na něho viděl. „Posso aiutarla?“

Muž se na něj shora podíval. „Mluvíte anglicky?“

„Ano,“ odpověděl Bianchi, zvedl se ze země a smetal si prach z kalhot a saka. „Když člověk prodává knihy, naučí se za život spoustu jazyků.“

„Hledám jeden deník, který jste nedávno koupil od francouzského obchodníka jménem Pelletier.“

„Pelletier? Počkejte. Měl bych mít seznam posledních nákupů.“

Bianchi předstíral, že prochází hromadu stvrzenek na stole. Věděl o každé knize, kterou prodal nebo koupil, včetně té od francouzského obchodníka, ale nikdy neposkytoval osobní informace o svých zákaznících.

„Ten deník je asi sto let starý,“ pokračoval muž. Pelletier přísahal, že deník prodal Bianchimu, a lidé málokdy lžou, když zrovna přišli o prst a hrozí jim, že přijdou o další. „Určitě si pamatujete, že jste takovou knihu koupil.“ Položil svou ruku na Bianchiho a přitlačil ji na stůl.

„Sì, sì, vzpomínám si,“ řekl Bianchi. „Byla psaná rukou a v italštině.“

Muž povolil tlak, Bianchi vytáhl ruku zpod jeho a takřka v předklonu couvl dozadu. „Je mi moc líto… ale… ten deník… už jsem ho prodal.“

„Komu?“

„Jednomu starému muži, který tyhle věci sbírá, není to nikdo důležitý.“

„Jeho jméno?“

„Nepama–“

Muž popadl Bianchiho za předek saka a zvedl ho ze země. „To jméno. Teď!“

Bianchi bezmocně mával rukama a komíhal nohama ve vzduchu.

„G-Guggliermo!“ vyhekl.

Muž ho pustil a Bianchi roztřeseně dopadl na zem, přitom zakopl o hromádku knih.

„A kde toho Gugglierma najdu?“

„Je… je to…“ Bianchi se pokoušel popadnout dech, „profesor na univerzitě – ve Florencii –, ale myslím, že je v důchodu.“ Pohledem šlehl k oknu, jestli venku není nějaký kolemjdoucí, kterého by přivolal na pomoc, ale muž se přesunul a zakryl mu výhled.

„Adresu.“

„Jsem – jsem si jistý, že když zavoláte na univerzitu –“

Muž se na něj mrazivě zadíval a Bianchi třesoucíma se rukama rychle prohlédl svůj adresář, našel vizitku a začal ji číst, ale muž mu ji vytrhl z ruky.

„Nečetl jste ten deník, že ne?“

„Já? Ne, ne,“ zavrtěl Bianchi hlavou.

„Ale víte, že byl psaný rukou a v italštině.“

„Pelletier mi to musel říct… nebo… možná jsem se do něho nakoukl, ale to je všechno.“

„Chápu,“ řekl muž, roztáhl rty a ukázaly se zuby hnědé od tabáku. Kartičku si vsunul do kapsy. „A o mé návštěvě nikomu neřeknete, ani tomu Guggliermovi, ani nikomu jinému.“

„Ne, pane. Ne. Ani Pelletierovi. Neřeknu ani slovo.“

„Samozřejmě že ne,“ konstatoval muž.

Bianchi se pořád ještě snažil popadnout dech, když ho muž udeřil pěstí do prsou. Bianchi se zapotácel dozadu, zakopl o další hromádku knih a upadl.

Muž ho zvedl, držel ho rukama za krk a zesiloval sevření.

Bianchi se pokoušel promluvit, prosit, ale podařilo se mu vydat jen pár sípavých zapištění.

„Ne, ani slovo,“ potvrdil muž, když knihkupci praskl hrtan.

2

O dva měsíce později

Ten mail přišel ani ne před dvěma týdny a teď jsem byl tady a nedokázal jsem myslet na nic jiného. Hnal jsem se za tou vidinou, za svým přeludem.

Snažil jsem se zadusit v sobě úzkost, zastavil jsem se, abych se protáhl a uvolnil ztuhlé svaly. Pak jsem vezl svůj kufr na kolečkách jednou dlouhou chodbou za druhou, plný adrenalinu a zároveň unavený po osmihodinovém letu z New Yorku, při němž jsem byl příliš napjatý, než abych dokázal usnout.

Letiště Leonardo da Vinci vypadalo jako většina letišť: neosobní, plné lidí, s ostrým osvětlením. Skutečnost, že bylo pojmenováno po Leonardovi, mě zarazila – jako by to bylo znamení, i když to pojmenování samozřejmě nevzniklo kvůli mně. Zkontroloval jsem si čas, šest hodin ráno. Pak jsem se vydal hledat vlak z letiště a byl jsem na sebe hrdý, když jsem ho našel. Svalil jsem se na sedadlo a zavřel oči, zatímco hlavou mi jako komáři vířily myšlenky sem a tam.

O dvaatřicet minut později jsem byl v Římě na nádraží Termini, velkém a přeplněném cestujícími, pulzujícím energií a zároveň s nádechem romantiky, se všemi těmi vlaky, které čekaly hned za budkami, kde se prodávaly lístky, a chrlily do zimního vzduchu bílý kouř.

Protlačil jsem se davem lidí – „Scusami, scusami“ –, vděčný rodičům, že na mě mluvili svým rodným jazykem od chvíle, kdy jsem se začal učit chodit. Přecházel jsem od jednoho vlaku k druhému, v ruce tiskl lístek a očima hledal nápis Firenze, zatímco čas běžel. Skoro jsem svůj vlak zmeškal, protože měl označení jen cílové stanice, což byly Benátky, místo, které bych hrozně rád viděl. Ale ne teď, když jsem měl své poslání.

Vlak do Florencie byl čistý a vypadal nově, sedadla poskytovala pohodlí. Položil jsem si kufr do poličky nad hlavou, sundal si batoh a dvakrát jsem začal klimbat nad stránkami s obrázky, na které jsem se marně snažil soustředit.

Dal jsem si colu, abych vydržel vzhůru, a oknem zíral na krajinu přecházející z roviny do kopců. V dálce jsem viděl středověká města postavená na vrcholcích ještě větších kopců. Vypadalo to trochu nereálně, jako bych byl ve filmu, a ne na cestě za odhalením toho, co, jak jsem doufal, konečně objasní sto let staré tajemství a dvacet let pátrání věnovaného nejznámějšímu zločinci, který kdy byl členem naší rodiny.

O hodinu a půl později jsem stanul před rušným florentským nádražím Santa Maria Novella v centru města. Táhl jsem svůj kufr po dlážděných ulicích, mlhou zahalené slunce občas vykouklo z nízkých mraků, vzduch byl chladný a svěží. V duchu jsem si přehrával události posledních dvou týdnů: jak jsem dostal ten mail, koupil si otevřenou letenku, zašel na italský konzulát, kde jsem přemluvil jednu mladou ženu, aby mi vystavila kulturní permesso a dopis, v němž stálo, že jsem univerzitní profesor, což mi zaručovalo přístup do italských kulturních institucí. Pak jsem zavolal do Santa Fe bratranci sochaři, který vždycky chtěl poznat uměleckou scénu New Yorku a byl nadšený, že si může pronajmout můj podkrovní byt na Bowery Street. Pár dnů nato jsem zabalil svá plátna, přenechal univerzitní výuku svému asistentovi a odjel týden před začátkem mezisemestrálního volna, což byl odvážný krok pro odborného asistenta, který si dělá naděje na stálé místo.

Přešel jsem širokou ulici před vlakovým nádražím a vešel do bludiště malých uliček. Na mobilu jsem se snažil sledovat trasu, která se neustále odkláněla. Dvakrát jsem musel změnit směr, ale asi po deseti minutách jsem přišel na velké obdélníkové náměstí, kterému dominovala kaple v barvě sieny pálené s kupolí z červených cihel, náměstí Piazza di Madonna. Tam jsem uviděl hotel Palazzo Splendour, jméno vyvedené na fasádě neonovými písmeny.

Hotelová hala měla velikost stísněné kuchyně na Manhattanu. Stěny potřebovaly natřít, podlaha z bílého žíhaného mramoru byla ošklivě popraskaná a jedinou dekorací byla vybledlá černobílá fotka Michelangelova Davida.

„Luke Perrone,“ řekl jsem chlapíkovi za přepážkou – mladíkovi se svalnatými pažemi zdobenými nekvalitním tetováním, který i přes vzhled narkomana měl cosi do sebe; kouřil cigaretu a ramenem si u ucha přidržoval mobil.

„Passaporto,“ řekl, aniž by zvedl oči.

Když jsem se ho zeptal svou nejlepší italštinou, jestli si u něj můžu nechat kufr a přijít později, zvedl prst, jako bych ho rušil při hovoru, evidentně soukromém, ledaže by hotelové hosty oslovoval „mio amore“. Na odpověď jsem nečekal, položil kufr a odešel.

Podle Google Maps byla bazilika San Lorenzo vzdálená pět minut chůze pěšky, což vypadalo jednoduše, ale vykročil jsem špatným směrem, než jsem si uvědomil, že mám mapu vzhůru nohama. Vrátil jsem se zpátky, obešel kapli na Piazza di Madonna ještě jednou a vydal se po trase, která směřovala kolem několika okrových staveb, pak podél dlouhé hrbolaté kamenné zdi a ke schodům, které vedly ke zdi se sloupořadím v jednom rohu končícím. Otevřené náměstí Piazza San Lorenzo bylo kromě pár turistů a několika mnichů v dlouhých hnědých hábitech v podstatě prázdné.

Snažil jsem se zorientovat, uvědomoval jsem si, že se pořád pohybuji v jednom velkém komplexu.

Bazilika přímo přede mnou působila hrubě a nedokončeně, čelní stěna měla pod třemi vstupními oblouky těžké dřevěné dveře, všechny zavřené. Nalevo od kostela jsem zaklenutím vstoupil do tmavé uličky, která mě dovedla do slavného kláštera San Lorenzo, místa, které jsem znal jen z fotografií.

Pár kroků a bylo to, jako bych vešel do snu, čtvercová zahrada s keři sestříhanými do šestiúhelníkových tvarů a dvoupatrová lodžie, klasická a vyvážená, všechno vyprojektováno mým oblíbeným renesančním architektem Brunelleschim. Na chvíli jsem si představil, že jsem umělec období vrcholné renesance, a ne taktak přežívající malíř z New Yorku, který učí dějiny umění, aby zaplatil nájem.

Povzdechl jsem si a můj dech se v ranním chladu proměnil v obláček páry. Všechno na nádvoří bylo pokryté ranní námrazou. Tři mniši ve vlněných kutnách obalovali rostliny pytlovinou, zatímco já jsem se ve své tenké kožené bundě třásl zimou. Nenapadlo mě, že ve Florencii bude tak chladno. Upřímně řečeno potom, co jsem dostal ten mail, jsem nedokázal moc jasně přemýšlet.

Vážený pane Perrone,

jedním z posledních přání profesora Antonia Gugglierma bylo, abych Vás kontaktoval ohledně deníku, který mohl patřit vašemu pradědečkovi. Pan profesor plánoval jeho publikaci a tvrdil, že to bude „senzační odhalení“. Bohužel tomu zabránilo jeho nečekané úmrtí.

Deník byl spolu s profesorovými knihami a dokumenty věnován Laurentinské knihovně ve Florencii. Já jsem byl pověřen katalogizací jeho díla a umístil jsem deník do krabice s nápisem „Mistři vrcholné renesance“.

Abyste si profesorovy dokumenty mohl prohlédnout, budete si muset vyřídit kulturní permesso, což by nemělo být těžké.

Pokud si dokumenty vyžádáte, doporučuji Vám se o deníku nezmiňovat a byl bych rád, kdybyste v žádosti neuváděl ani moje jméno.

S pozdravem

Luigi Quattrocchi

quattrocchi@italia.university.org

Hned jsem Quattrocchiho kontaktoval a on mi odepsal. Působil seriózně a příčetně a ujistil mě, že deník opravdu existuje, i když nemůže zaručit jeho pravost.

Celé roky jsem rozesílal dopisy a maily s žádostí o jakékoli informace ohledně mého pradědečka. Většina zůstala bez odpovědi. Když někdo odpověděl, pokaždé žádal o peníze, ale nikdy to nepřineslo žádný výsledek. Tentokrát jsem informaci získal zdarma a bez postranních úmyslů – alespoň jsem na žádné nepřišel.

„Scusi, signore,“ řekl jeden z mnichů, mladík s rezavohnědými vousy a zářivě modrýma očima. „Čekáte, až se otevře knihovna?“

„Přirozeně!“ vyjel jsem na něho, ale pak jsem se omluvil. „Vy mluvíte anglicky?“

„Trochu,“ odpověděl.

Řekl jsem mu, že mluvím italsky.

„Il bibliotecario è spesso in ritardo,“ řekl. Knihovník mívá často zpoždění.

Zkontroloval jsem si čas. Bylo přesně deset; knihovna už měla být otevřená.

Mnich se mě zeptal, odkud jsem, a já jsem odpověděl: „Z New Yorku, ale moje rodina pochází z Ragusy,“ i když jsem v tom sicilském městě nikdy nebyl a neměl jsem v úmyslu to jakkoli rozvádět; nechtěl jsem říkat nic.

Natáhl ke mně ruku: „Bratr Francesco.“

„Luke Perrone,“ řekl jsem a pohlédl dozadu na dveře do knihovny.

„Brzy otevřou,“ prohlásil. „Pazienza.“

Trpělivost, no dobře. To nebyla nikdy moje silná stránka a určitě ne teď, když jsem celý svůj život vsadil na honbu za přeludem.

Sledoval jsem, jak se bratr Francesco připojil k ostatním mnichům v zahradě, něco jim tiše říká a pak se všichni dívají mým směrem a přivírají oči v chladném zimním světle. Zašel jsem do šera podloubí, abych se vyhnul jejich pohledům, opřel jsem se o sloup a vzpomínal na svou první chaotickou sbírku, kterou jsem si začal budovat jako chlapec ve svém pokoji doma v Bayonne, v New Jersey. Dnes zaplňovala celý jeden kout mého malířského ateliéru: kopie sto let starých novinových článků, plánek muzea s únikovou cestou mého dědečka, vyznačenou červeným fixem, plechová kartotéka plná článků zasvěcených loupeži a všelijakým teoriím kolem toho. Jedna zásuvka byla vyhrazená pro dopisy a maily, které jsem začal v pubertě psát komukoli, kdo by mohl cokoli vědět o tom zločinu nebo o mém pradědečkovi, a pro odpovědi, kterých nepřicházelo mnoho a málokdy byly přínosné.

Klášterem zavál chladný vítr, zatřásl jsem se. Někdo mi poklepal na rameno, až jsem nadskočil.

Znovu ten mladý mnich. „Mi scusi, ma la biblioteca è aperta.“

Rychle jsem pokývl a pustil se k dřevěným dveřím, které teď byly otevřené dokořán.

3

Velitelství Interpolu

Lyon, Francie

John Washington Smith si ty maily znovu přečetl. Stejně jako všichni ostatní v Interpolu v oddělení krádeží uměleckých děl měl na práci sledovat veškeré zprávy a webové stránky, které by mohly souviset s pašováním a prodejem ukradených děl – všechny se neustále aktualizovaly na jednom z jeho tří monitorů. Obzvlášť ho zajímala událost, která se pro něj v průběhu let stala posedlostí – krádež Leonardovy nejslavnější malby a to, co se dělo během dvouletého období jejího zmizení, spolu s teorií, že dnešní obraz Mony Lisy v Louvru není originál. Celé roky slýchal zvěsti, že zloděj Vincenzo Peruggia si ve vězení psal deník, ale tyto zprávy se nikdy nepotvrdily. A najednou si zlodějův pravnuk Luke Perrone, americký malíř a historik umění, kterého Smith sleduje už roky, píše s nějakým italským profesorem přesně o tomto deníku.

Smith si sundal brýle a promasíroval si kořen nosu, bolestivé místo mezi očima. Výsledek příliš mnoha hodin strávených zíráním do pulsujícího světla počítačových monitorů uspořádaných do velkého U, které zaplňovaly většinu jeho pracovního stolu – bílé laminátové desky balancující na tenkých kovových nohách konstruovaných tak, že mu to připomínalo E.T. mimozemšťana. Bezdrátová klávesnice a myš byly taky bílé, stejně jako kartotéky, které uzavíraly pracovní plochu z druhé strany. Bílý strop. Bílé stěny. Světlešedé dlaždice na podlaze se vzorkem uzlíků, které měly budit dojem, že jde o koberec. Materiál dlaždic lehce pružil a Smith často přemýšlel, jestli je to kvůli pohodlí pro pracovníky Interpolu nebo kvůli tomu, aby bylo pracoviště odhlučněné, i když na tom sotva záleželo. Většina zaměstnanců totiž stejně chodila v teniskách nebo sportovních botách a sám Smith nosil bílé tenisky Nike s tlustou podrážkou, které si čistil namydleným zubním kartáčkem.

Znovu si přečetl ty maily. Snažil se krotit své vzrušení a přitom uvažoval, jaké má možnosti. Mohl by upozornit místní policisty a nechat je sledovat Perrona a toho italského profesora nebo vydat jedno z osmi oznámení různé barvy, kterými Interpol označuje závažnost možného zločinu, přičemž červená znamená nejvyšší stupeň. Nebyl tady ale žádný důkaz o zločinu, dokonce ani o přestupku; ještě ne. Vedení by mu nic takového neschválilo.

Smith se podíval na monitor po své levici, vyhrazený pro informace o aktuálně hledaných nebo ukradených uměleckých dílech s daty jejich zmizení. Krádeže a padělání uměleckých děl byly závažné zločiny a lidé do nich zapletení – sběratelé, zloději a překupníci – byli nejen bezohlední, ale často také nebezpeční. Podle statistik Interpolu se krádeže umění řadily mezi zločiny s největší prioritou, hned za obchodem s drogami, pašováním zbraní a praním špinavých peněz. Smith to bral vážně, ostatně jako všechno, co dělal, například každodenní cvičení a posilování, díky kterému mělo jeho bezmála metr devadesát vysoké tělo mohutné svaly. Coby černé dítě vyrůstající na Manhattanu v činžácích Baruch Houses se brzy naučil, že si nemůže dovolit být nebo vypadat slabý. Nikdy nepoznal svého otce, i když si jeho příjmení vzal jako prostřední jméno, aby to jeho obyčejně znějící získalo na zajímavosti.

Podíval se na hodinky, bylo skoro poledne. K bolesti hlavy se po čtyřech hodinách sezení přidala i bolavá záda; do práce dojížděl ze svého jednopokojového bytu na předměstí Lyonu a pokaždé se musel propracovat hustým městským provozem do mezinárodní centrály Interpolu sídlící v mohutné budově ze skla a oceli. Tuto cestu absolvoval dvakrát denně.

Potřeboval pauzu, čas na přemýšlení a cigaretu.

Výtah ho svezl dolů do osmihranného dvora v centru budovy. Bylo tam pár lidí, na tom chladném malém prostoru vypadali neskutečně, jako nějací androidi. Smith si říkal, jestli tak taky vypadá, i když pochyboval, že roboti kouří marlbora lights. Zhluboka vdechoval kouř a zvažoval pro a proti svého plánu. Bylo mu jasné, že je to v naprostém protikladu k pravidlům Interpolu.

Pohled na okolní zdi mu připomněl Baruch Houses. Oba prostory připomínaly vězení, ale tady nebyly stěny pokryté graffiti a nikdo se nepoflakoval ve stínu a neprodával marihuanu, metanol nebo heroin. Je to ironie, pomyslel si, vyměnit jedno vězení za druhé, ale dřív si představoval, že tohle by mu mohlo poskytnout nejen cestu ven, ale taky úspěch a slávu. Bylo na to už příliš pozdě? Znovu si potáhl z cigarety a v hlavě se mu začala formovat myšlenka, jako by mu ji kouř napsal do plic nebo do mozku: Jestli máš vůbec někdy uspět a udělat si jméno, musíš to udělat. Sledoval lidi kolem sebe a říkal si, jestli dokážou uhádnout, co se mu honí hlavou. Už udělal v životě pár věcí, na které nebyl hrdý, s některými se nikdy nikomu nesvěřil. Ale mohl by udělat tohle?

Pořád nad tím ještě přemýšlel, když dokouřil, a pak i ve výtahu, zvažoval, co všechno je v sázce, když kráčel po odhlučněné podlaze. Přešel kolem výzkumníků v otevřeném prostoru odděleném příčkami, minul další v buňkách vypolstrovaných nadýchaným šedým materiálem, které se využívaly, když si chtěli pracovníci promluvit soukromě. Zpomalil u prosklených dveří konferenční místnosti, kde právě probíhala porada analytiků, na kterou ho nepozvali. A pak přidal do kroku, pěsti zaťaté a svaly na krku ztuhlé, aby usedl a zabořil se do ergonomické židle za svým pracovním stolem.

V sedmačtyřiceti byl pořád ještě zpravodajským analytikem, jen jedním z mnoha v divizi Interpolu, která se zabývá krádežemi uměleckých děl. Každý rok sledoval, jak jsou jiní analytici s menším nadšením pro svou práci povyšováni do valného shromáždění, řídícího orgánu Interpolu, a jeho zase vynechali. Dvacet let zadával údaje a věnoval se průzkumu, dvacet let od doby, kdy absolvoval vysokou školu John Gray College of Criminal Justice se specializací na kryptografii a datovou vědu. A co z toho? Deset hodin denně sedět na židli u počítače.

Smith si povzdychl, opřel se dozadu a zíral nahoru na dlouhé ploché zářivky. Musí něco udělat, něco velkého a jedinečného, o čem se bude mluvit, co ukáže jeho kariérně úspěšnějším kolegům a kolegyním, že on není jako ostatní.

Naklonil se dopředu a znovu si přečetl maily, které si ti dva muži posílali, a potom je přesměroval spolu s jejich textovými zprávami a hovory na svůj soukromý telefon a mailovou adresu – opatření, které nikdo nezpochybní, protože se především o něm nikdo nedozví. Sjel kurzorem dolů ve sloupci složek a souborů, které se týkaly krádeží uměleckých děl a shromažďoval je celé roky, a otevřel složku s názvem Perrone. Jeho prostřední monitor byl plný všech dostupných údajů o tomto muži: skoro dvacetiletá korespondence, kterou vedl s různými lidmi o svém pradědečkovi, jeho umělecké výstavy a kariéra učitele, důtky na vysoké škole (byly čtyři: jedna za kouření na pokoji, dvě za rvačku ve třídě a jedna za příslušnost ke gangu), seznam žen, se kterými chodil déle než šest měsíců – bylo jich hodně –, spolu s materiály o každé z nich, řízení pod vlivem v šestnácti, zatčení za vstup na soukromý pozemek, které mělo být vymazáno, protože byl tehdy nezletilý. Díky Smithovu postavení v Interpolu však nebylo vůbec těžké podívat se do záznamů policejního oddělení v Bayonne a získat kopie dokumentů nejen o Perronovi, ale i o jeho rodičích a příbuzných.

Smith přidal nejnovější maily do složky. Našel číslo policejního oddělení Carabinieri Comando Provinciale ve Florencii, aby informoval místní policejní orgány, tak jak to odpovídalo běžným postupům Interpolu. Začal vytáčet číslo na mobilu, pak se zarazil – na okamžik zvážil možné následky – a pak zavolal na lyonské letiště, aby si zarezervoval let do Florencie.

4

Florencie, Itálie

Na konci klášterního komplexu jsem zamířil otevřenými dveřmi a pak po krytém schodišti do vyššího patra lodžie, všechna ta potlačovaná energie mě poháněla kupředu. Nahoře mě zaujala vybledlá freska Zvěstování, ale nezastavila mě. Ostraha, žena v civilních šatech, která seděla u dveří do knihovny, prohlédla můj batoh a pak mě mávnutím pustila dál.

Slavná, pět století stará vstupní hala Laurentinské knihovny byla mnohem starší, než jsem si představoval, ale na tom nesešlo. Měl jsem oči jen pro Michelangelovo grandiózní schodiště, které se rozpínalo v místnosti jako nějaká živá dýchající bytost. Představil jsem si tu kamennou masu v tekuté podobě, tekoucí jako lávu, která pak ztuhne a vezme na sebe podobu schodiště s pohybem, který je v něm navždycky zachycen.

Středové schodiště bylo přehrazeno provazem, přešel jsem tedy k menšímu bočnímu a stoupal pomalu schod za schodem, jako bych nešel nahoru, ale do minulosti.

Knihovna se přede mnou objevila dlouhá a pravoúhlá, úžasná a budící posvátnou úctu. Dával jsem si pozor, abych šlapal jen po koberci, který chránil vzácnou mozaikovou dlažbu, kráčel jsem uličkou a prohlížel si kazetový strop a pak barevná okna, která plnila místnost teplým světlem. Světlo se rozlévalo po dřevěných lavicích, které vypadaly jako kostelní. Vzpomínka z dětství: tísním se v kostele v lavici mezi otcem a matkou, ve vzduchu se vznáší pach piva, kterým otec zapíjel snídani a já jej teď cítím z jeho dechu, když čte nahlas z Bible. Sním o tom, že uteču pryč.

A pak mi došlo, že i lavice jsou přehrazené provazem a jsem tady sám, nejsou tu žádní badatelé ani návštěvníci. Zmatek vystřídala panika: bude ten deník opravdu tady, v tomhle mauzoleu? Čte tady vůbec někdo? Nebo si to Quattrocchi všechno vymyslel?

Vrátil jsem se zpátky a zastavil se u mladé ženy za přepážkou vedle vchodu. „Scusami…“ můj hlas se rozlehl ozvěnou v tom velkém prostoru. „Jak si zažádám o knihy… dokumenty?“

„Tady?“ zatvářila se udiveně. „Tady to není možné. Tohle je památník. Už to není fungující knihovna.“

„Cože? Odkdy?“

„Už dlouho. Moje maminka sem chodila studovat, ale to už je třicet let.“

„To není možné. Přijel jsem z takové dálky –“ zamyslel jsem se, sundal jsem batoh a vyndal dopis a permesso. „Ale… mám tohle.“

Prohlédla si papíry. „To je v pořádku.“

„Je? Jak to? Když je knihovna zavřená –“

„Devi calmati, signore. Uklidněte se.“ Poklepala mě po paži. „Vy chcete vědeckou knihovnu. Je to vedle. Hned za dveřmi. Zeptejte se ostrahy vepředu.“

Zhluboka jsem se nadechl a minutu zpracovával, co mi řekla. Pak jsem jí poděkoval, otočil jsem se a sešel po Michelangelově velkolepém schodišti, vlastně jsem skoro běžel.

Ostraha u vchodu prohlédla mé papíry a ukázala na těžké dřevěné dveře zdobené velkými hřeby, které připomínaly náboje. Vedle nich byla připevněna odřená kovová cedule s nápisem Medicea Laurenziana Studios a moderně vypadající zařízení s tlačítky na vyťukání kódu. Důrazně jsem stiskl zvonek.

Žena, která mi otevřela, měla na sobě veselé květované šaty, ale na ní nic veselého nebylo: kolem pětačtyřicítky, krátce zastřižené vlasy, sevřené rty a na řetízku na krku brýle, které si nasadila, když si četla můj dopis. Vrátila mi ho zpátky beze slova. Uvnitř mi nejdřív vzala ruksak a poté mě nechala projít bezpečnostním detekčním rámem.

Když se rozezněl alarm, vyprázdnil jsem si kapsy a do nastavené dlaně jí položil klíče a drobné mince. Pak jsem prošel rámem znovu. Když se alarm opět rozezněl, zastavila mě vztyčenou dlaní, zmizela a vrátila se s šedovousým mužem ve vlněné vestě, který mi prohmatal trup a nohy po stranách a potom i vnitřní stranu stehen až k rozkroku, celou dobu s odvráceným pohledem.

Žena se sevřenými rty mi vyndala z batohu telefon a ukázala na nápis na zdi: Niente Telefono. Niente Fotos. „Nechám tady,“ řekla mi anglicky. „Vrátím, až půjdete.“ Dala telefon do drátěného košíku na svém stole a dál se prohrabovala v batohu. Nakonec vytáhla krabičku tvrdých bonbónů, kterou zkoumala, jako by to byla bomba.

„Caramella,“ řekl jsem. „Bonbóny, víte.“

„Mangiare nella biblioteca è vietato!“ vyštěkla.

Slíbil jsem, že je nebudu jíst, a pokřižoval jsem se, pozůstatek mé přísné katolické výchovy. Prohlédla si mě přivřenýma očima. Uhladil jsem si vlasy za uši a v duchu litoval, že jsem se nenechal ostříhat a neměl čas se vysprchovat. Celou dobu jsem se cítil jako školák, který čeká, že ho učitel pošle za dveře.

Vzala mi z batohu notebook a položila ho stranou, pak našla další pytlík bonbónů. „Mangiare vietato!“ zopakovala a hodila pytlík do drátěného košíku. Vrátila notebook do batohu, podala mi ho a ještě chvíli na mě hleděla, přitom, jako bych nerozuměl italsky, mluvila k muži, který mě předtím tak důkladně prohmatal. Řekla mu: „Zaveďte ho do studovny, ale nespouštějte z něj oči.“

Muž s prošedivělými vousy mě provedl malou místností plnou lepenkových krabic navršených do výšky, s dřevěným, sklem pokrytým stolkem zaskládaným knihami a velkým syčícím radiátorem. Pak následovala samotná studovna, středně velká jasně osvětlená místnost ze tří stran lemovaná knihami, se stolem táhnoucím se přes celou její délku. Dvě knihovnice seděly u malého stolku a při mém příchodu obě vzhlédly. Ten vousatý chlápek se mi představil jako Riccardo. Ukázalo se, že je taky knihovník a mnohem příjemnější, když u toho není jeho přísná vedoucí. Potichu mi sdělil, že ten dlouhý stůl je pro badatele, jako jsem já, a že si můžu vyžádat jakékoli knihy a dokumenty od hlavní knihovnice vepředu. Pak mě té dámě představil.

Zvedla si brýle na čtení, ostýchavě a zároveň koketně naklonila hlavu a nabídla mi ruku s jasně růžově namalovanými nehty. Bylo jí kolem padesátky, atraktivní a smyslná v obepnutém svetříku, zeptala se mě chraplavým šepotem, odkud jsem, a když jsem odpověděl, že z New Yorku, řekla, že tam nikdy nebyla a ráda by se tam podívala. Svou nejlepší italštinou jsem ji ujistil, že pokud přijede, rád ji provedu po městě. Usmála se, pak se podívala směrem k vstupní kanceláři a omluvným tónem se otázala, jestli na mě byla „Mussolini“ hodně protivná. Řekla, že se jmenuje Chiara a můžu se na ni obrátit s potřebou jakékoli pomoci. Poté bradou ukázala k sousednímu stolku. „Beatrice,“ řekla, „il mio assistente.“ Mladá žena, něco po dvacítce, se silnými brýlemi a ve volném svetru, se na mě nervózně usmála a rychle se vrátila ke své práci.

Chiara mi podala formulář s žádostí, který jsem vyplnil přesně podle Quattrocchiho instrukcí: Guggliermo, Mistři vrcholné renesance. Chvíli formulář studovala a pak ho podala Riccardovi. Ten popadl kovový vozík na knihy vedle jejího stolu a zmizel s ním do zadní místnosti, zatímco Chiara se mě vyptávala: Už jsem byl někdy předtím v Itálii? Mám tady přátele nebo rodinu? Jak dlouho plánuji zůstat? Pak mi řekla, abych se posadil k dlouhému stolu – kamkoli se mi zlíbí –, a sledovala, jak si vybírám místo čelem k ní, přestože na vzdálenějším konci. Chtěl jsem mít co nejvíc soukromí.

Snažil jsem se udělat si pohodlí, ale nedokázal jsem uvolnit napětí z obav, zda ten deník skutečně existuje.

Vešli dva muži a usadili se na druhém konci stolu. Oba skoro čtyřicátníci, brýlatí, jeden s krátce zastřiženým vousem a druhý s knírem, bradkou a ohonem.

Mezi čekáním jsem si zapnul notebook a zasunul šňůru do jedné ze zásuvek na povrchu stolu. Opřel jsem se, zabubnoval nehty o stůl, a okamžitě jsem přestal, když se ten zvuk rozlehl kolem a všichni ve studovně se na mě podívali. Omluvně jsem se usmál a pak jsem zavřel oči a představil si svůj kout v ateliéru na Bowery. Roky shromažďování informací o pradědečkovi a jeho krádeži, všechny teorie bez konečného závěru, všechny ty otázky bez odpovědi.

Uslyšel jsem zvuk jedoucího vozíku, a když jsem otevřel oči, uviděl jsem dlouhou plochou krabici, kterou mi Riccardo přivážel. Položil ji na stůl a odjel s vozíkem pryč.

Chvíli jsem na ni hleděl. Dotkl jsem se jí, abych se ujistil, že je skutečná. Pak jsem zvedl víko.

Uvnitř byla spousta složek z tvrdého papíru, na každé bylo úhledně napsáno: Vrcholná renesance ve florencii, Raná renesance v sieně, Poznámky o manýrismu. Bylo jasné, že Guggliermo byl velice pořádkumilovný člověk. Vytáhl jsem jednu složku, druhou, třetí, hromádka rostla. Vyndal jsem jich ještě několik – a pak jsem to uviděl: modrý zápisník zabalený a převázaný hrubým motouzem.

Nadechl jsem se a vrhl rychlý pohled ke stolu vpředu: Chiara se probírala papíry, Beatrice třídila katalogové karty a oba muži měli před sebou otevřené knihy a psali do svých notebooků.

Položil jsem víko krabice na jeden ze stojánků na knihy a využil ho jako štít, z druhé strany jsem navršil několik složek a snažil se, aby to nevypadalo nápadně. Pak jsem zápisník vyndal z krabice a rozvázal provázek. Obal měl docela odřený, opatrně jsem ho vzal do ruky. Papír byl nelinkovaný, trochu zažloutlý.

Dole na první stránce byl tužkou podpis, malý a úhledný: Vincenzo Peruggia.

Sáhl jsem do batohu a vyndal ze zadní strany vězeňské fotografie okopírovaný vzorek rukopisu.

Podržel jsem ho vedle deníkové stránky a porovnal písmo. Bylo identické.

Pod Peruggiovým podpisem stálo tím stejným drobným rukopisem: La mia storia.

5

21. prosince 1914

Vězení Murate, Florencie, Itálie

Non ho dormito in molte notti…

Nespal jsem mnoho nocí.

Matrace je tenká. Při každém otočení pod sebou cítím kamennou podlahu. Cela je mrazivá. Stěny jsou vlhké. Ve vězení se netopí. Přikrývka je prodřená a škrábe. Chodím sem tam, abych se zahřál. Počítám kroky. Šest na jednu stranu. Devět na druhou.

Není tady umyvadlo. Ani záchod. Jednou týdně máme povolenou studenou sprchu. Je tady jedno zamřížované okno. Ale vlastně to okno není. Vede do úzké chodby, odkud nás špehují strážní. Jediná úleva je každodenní cvičení na dvoře. Místo, kam ani slunce nedosáhne.

Myslím na svůj proces a cítím zahanbení. Hádal jsem se s prokurátorem, soudcem i svým vlastním advokátem. Hrál jsem šílence. Oběť. Takzvaného vlastence. Ale nejsem vlastenec.

Můj rozsudek byl spravedlivý. Rok a tři měsíce. Zasloužil bych si horší.

Každý den dostávám dárky. Cigarety. Víno. Jídlo. Dopisy od žen, které píšou, že mě milují! Ale jediný hodnotný dárek je zápisník a tužky, které jsem dostal od strážného, co se nade mnou slitoval. Kdyby mě teď Simone viděla, pomyslela by si, že jsem blázen? Jsem ve vězení, zatímco ti dva darebáci jsou volní. Myslím na ně ve dne v noci. Na to, že dostanu, co mi dluží. Že se s nimi vyrovnám.

Snažím se při psaní netřást. Držet tužku pevně.

Zavřu oči a představím si náš byt v Rue Ramponneau. Vidím se, jak jdu nahoru po starých dřevěných schodech a otevírám vstupní dveře. Simone mě zdraví. Cítím takový smutek a touhu, že mi slzy vstupují do očí.

Ale musím vymyslet, jak začít. Jak vysvětlit, že se mi v životě všechno pokazilo.

Asi to začalo dobrou zprávou.

6

Prosinec 1910

Paříž

„Ach, Vincente, Vincente, já jsem tak šťastná!“

Simone kroužila kolem postele, matrace na zemi přikryté dvěma potrhanými vlněnými dekami, na nich ležely tři vyšívané polštáře, které výhodně koupila na velkém tržišti Les Halles. A povedlo se jí to, měla na to oko a vždycky se jí podařilo najít něco levného, čím zkrášlila jejich ponurý byt. Husté světlé vlasy jí poletovaly kolem dokonalé oválné tváře a oči jí zářily.

Vincent ji sledoval a cítil, jak jihne. Pokaždé ho znovu překvapilo, že tato inteligentní jemná kráska se spokojila s ním, přestože mohla mít kteréhokoli muže v Paříži. Volné černé šaty, jediný ústupek jejímu stavu, se jí na břiše vzdouvaly a pod nimi vykukoval kousek bílé spodničky a pevně zavázané, tři roky staré kotníčkové boty. Na ní ale vypadalo všechno podle poslední módy. Nad botami byly vidět hrubé černé punčochy, které nosila na doma i venku, protože jejich šestipatrový dům bez výtahu byl studený. Prosinec v Paříži byl šedivý a pochmurný jako v nějaké odlehlé vesnici na Sibiři.

Simone se k němu škádlivě přitulila. „Trvám na tom, abys byl šťastný!“ prohlásila a znovu se zatočila. Pak se zastavila, aby popadla dech.

Vincent ji objal paží kolem pasu, ale přitiskla mu dlaň na hruď a o krok ustoupila, jako by chtěla říct Nemusíš mě držet, nespadnu; přesto nechal ruku na místě.

„Jsem v pořádku,“ řekla.

„Miláčku, odpočiň si, prosím.“

„Ne,“ odmítla a našpulila přirozeně rudé rty. „Jsem v pořádku.“ Pak se usmála a řekla: „Ta výstava, to je to, co sis přál, o čem jsi snil.“

„Ano,“ odpověděl a snažil se cítit radostné vzrušení, i když namísto úlevy se mu svíral hrudník.

„Le Salon de la Nationale!“ Simonin hlas byl plný hrdosti. „Dvacáté výročí, větší a důležitější než kdy předtím, to nejlepší z pařížského umění. Slyšela jsem, že bude vystavovat Rodin. Představ si, Vincente, tvoje malby vedle jeho mistrovských bronzů!“

Přikývl a dovolil si pocítit trochu hrdosti.

„Ach, Vincente, to je tak skvělé!“ radovala se pořád ještě s trochu zrychleným dechem.

„Sedni si, Simone, prosím.“

„Jen jsem se tak bláznivě točila. Jsem úplně v pořádku.“

Vincent se na ni zahleděl a přitom otvíral plechovku tabáku La Paz, odsypal si trochu na papír a smotal ho mezi palcem a ukazováčkem do tenkého válečku. Při pohledu na cigaretu si vzpomněl na slova Paula Cézanna o tom, že v přírodě vidí kužel, kouli a válec, slova, která si Picasso a Braque, a dokonce i jeho starý přítel Max Jacob vzali k srdci. Zamračil se a vložil si cigaretu do úst. „Ti kubisti –“ úplně to slovo vyplivl.

„Prosím, Vincente, teď ne.“ Simone se na něj přísně podívala. „Musíš být šťastný. Trvám na tom.“

Povzdechl si a snažil se vstřebat skutečnost, že dvě jeho malby budou zahrnuty do největší pařížské výstavy této sezóny. „Nevyhasl nám oheň?“ změnil téma a rychle vykročil do jediného dalšího pokoje, který Simone proměnila v jiný svět, když stěny od podlahy po strop pomalovala břečťanem a divokým vínem ve stylu čínské svitkové malby. Slečna Steinová řekla, že je to komické a zábavné, i když předpokládala, že je to Vincentova práce; málokdy mluvila se Simone a při jejich poslední návštěvě v salonu slečny Steinové v ulici Rue de Fleurus číslo 27 ji poslala konverzovat se svou trochu hrůzu nahánějící družkou s orlím nosem, slečnou Toklasovou, s tou, která si vždycky povídala s manželkami. Tato návštěva už proběhla skoro před rokem. Jejich návštěvy galerií a ateliérů byly čím dál řidší a Vincent se stával čím dál zamlklejším, dokonce zahořklým, přestože Simone doufala, že tato výstava vše změní.

Zarazila ho, než stačil do ohně přiložit další poleno. „Neplýtvej dřevem,“ řekla. „Pojďme ven. Musíme to oslavit!“ objala ho kolem krku a políbila na tvář.

Chtěl namítnout A kde vezmeme peníze? Jeho ubohý plat utráceli za knihy a malířský materiál a zbytek dávali stranou pro děťátko.

Simone si dupla. „Oslavujeme a je to! Dnes se se mnou nehádejte, pane Perrugio!“

„Nehádám se,“ řekl. A jak by taky mohl? Simone, která si nikdy nestěžovala ani na zimu, ani na společný záchod v hale, ani na nedostatek peněz. Moc jí toho poskytnout nedokázal. Jak by ji mohl připravit o malou oslavu.

Podíval se jí do krásné tváře, těhotenstvím trochu zakulacené, a podařilo se mu vykouzlit úsměv. Bude otcem, něco, co si nedokázal nikdy představit. Pořád mu to dělalo starosti. Simone byla křehká a měla za sebou nemoc, která napadla její plíce, pronásledovaly ji rýmy a kašel, minulou zimu zápasila se zápalem plic. Ale právě teď zářila.

„Dobře,“ souhlasil a vykročil mezi knihami, které se vršily na podlaze, s pozohýbanými stránkami a popsané poznámkami; jejich četbou se snažil překonat nedostatek formálního vzdělání. „Musím ti něco říct o tom, co jsem dnes dělal v Louvru.“

„Povídej,“ vyzvala ho.

„Ještě ne,“ řekl škádlivě. „U večeře.“

Za pár minut si stočila vlasy pod klobouček a pak se zabalila do tlustého svetru, který obepínal její zaoblenou postavu.

„Pojď,“ řekla a natáhla k němu štíhlou ruku.

Venku ji vzal Vincent kolem ramen a ona se k němu přitiskla. Cítil hrdost. A trochu naděje. Možná se díky této výstavě pár jeho obrazů prodá, tolik by to potřebovali. Ano, řekl si, bude líp. Sledoval, jak si Simone pod svetrem hladí zvětšené břicho. Nemohl uvěřit, že už brzy budou mít dítě.

Přešli přes Canal Saint-Martin. „Postavil ho Napoleon,“ řekl, hlava mu přetékala načtenými fakty. Pak pokračovali strmou ulicí Rue de Belleville, kde se zastavili, aby se podívali na město pod sebou, ozářené plynovými světly i nově zaváděnou elektřinou, jako by tam posedalo na tisíce světlušek.

„Je to pokaždé taková krása,“ vydechla Simone a od úst jí přitom stoupaly bílé obláčky.

Vincent neřekl nic; Paříž nebyla jeho domovem ani jeho oblíbeným městem. Necítil se tady vítaný, vždycky měl pocit, že je outsider, jen se Simone ne.

Jakmile opustili svou chudou bohémskou čtvrť, pach lehce zkyslého kozího mléka a odpadků vystřídal čistý chladný vzduch, ve kterém se vznášela vůně pečených kaštanů. Prodávali je na nárožích v malých papírových sáčcích, které Vincent někdy přinesl domů, zapili je chladným bílým vínem a říkali tomu večeře.

Když se Simone unavila, nasedli do jednoho z motorových omnibusů na náměstí Place des Vosges s krásnými domy a usedlostmi, kde, jak Vincent podotkl, kdysi pobývali kardinál Richelieu, Victor Hugo, dvořané a královny. Jednoho dne, pomyslel si, pro ně dva koupí taky takový dům. Simone, žena, kterou nevýslovně miloval, si to zaslouží.

Ulici Rue de Rivoli křižovala hustá doprava – nová motorová vozidla a taxíky předjížděly kočáry tažené koňmi – a oni vystoupili z omnibusu, aby se prošli kolem řeky, kde bylo klidněji. Stromy byly holé, šedé kmeny a vytáhlé větve. Remorkér táhl po řece bárku, nad nimi vřískalo hejno racků. Zvedl se vítr, pocuchal Vincentovy husté černé vlasy a zvedl Simoninu širokou sukni, kterou se snažila udržet dole.

„Je ti dost teplo, miláčku?“ zeptal se Vincent, neustále v obavách o její křehké zdraví.

„Ano,“ odpověděla. „Je mi báječně!“ upravila si sukni a usmála se na něho.

Věděl, že by nikdy nepřiznala, že je jí zima, a nezkazila by tak jejich společné chvíle. Věnoval jí jeden ze svých vzácných úsměvů a políbil ji na čelo.

Šli dál a domlouvali se, kde by se mohli najíst. Simone navrhla jednu kavárnu, Vincent zase jinou, levnější. Pak najednou prohlásil: „Najíme se v La Pêche Miraculeuse!“

„Cože?“ Simone se zastavila a obrátila se k němu. „Je tohle opravdu ten Vincenzo Peruggia, ten muž, který si stěžuje na nedostatek peněz od chvíle, kdy vstane, do doby, než usne?“

„Já nikdy nespím,“ řekl, což byla pravda, ale zasmál se a Simone taky. „Je to oslava, rozšoupneme se, jdeme na to!“

S rukou pevně ovinutou kolem jejího pasu minuli sochu Jindřicha IV., kde se ostrov Île de la Cité zužuje do ostré špice, a prošli do malého parku na břehu řeky. Hned blízko nich chrlil remorkér k obloze oblaka kouře, všechno bylo šedé, černé a bílé jako na obrazech Édouarda Maneta, kterého si Simone oblíbila, a dokonce ho ve svých malbách napodobovala.

Hned za parkem byla restaurace s výhledem na Seinu.

Uvnitř hluk hovoru a cinkání příborů, ve vzduchu vůně plodů moře a štiplavý cigaretový kouř.

„Ústřice,“ zavelí Vincent, jakmile jsou usazeni ke stolu u okna, na kterém trval. „A láhev vašeho nejjemnějšího muscadetu.“

Číšník zvedl obočí.

„Nějaký problém?“ zeptal se Vincent a uhladil si otrhané sako.

„Ne, pane,“ odpověděl číšník a rychle odešel.

„Vidělas, jak se na mě díval? Jako bych sem nepatřil, jako bych byl nějaký cizák, kriminálník!“

„Pšt,“ zarazila ho Simone. „Nepokaz to. To nic nebylo.“

„Nic? Díval se na mě, jako bych byl nějaký žebrák, který mu přišel vykrást tu jeho nóbl restauraci!“

„Vincente, prosím, teď ne.“

Vincent pokorně sklopil hlavu.

Simone mu jemnou rukou zvedla bradu. „Jsem tady s nejchytřejším a nejhezčím mužem v místnosti.“

„Nejchytřejším?“

„Kdo čte a studuje víc než ty?“ zeptala se. „I když vidím, že nezpochybňuješ to ,nejhezčím‘! A brzy budeš i nejúspěšnější!“

Vincent se musel usmát.

Když donesli ústřice, Vincent a Simone na ně vymačkali citron a pomalu je jedli, srkali z jejich skořápek slanou vodu. Dopili láhev vína a Vincent, nejspíš trochu opilý, objednal druhou a k tomu pommes de terre à l’huile, brambory smažené v oleji a teplý křupavý chléb.

„Co jsi mi to chtěl říct,“ zeptala se ho Simone, „o tom, co jsi dnes dělal v práci?“

„No, znáš Gastona Ticolata, toho parchanta, který řídí naše restaurátorské oddělení jako tyran a říká mi ,Imigrante‘ a pořád mě šikanuje, udělej tohle, udělej tamto –“ Zhluboka se nadechl. „No nic. Chtěl jsem ti říct, že mi dnes dal na práci dát jeden obraz pod sklo.“

„Obraz pod sklo? Ale to bude potom špatně vidět, bude se to odrážet –“

„Možná, jenže v muzeu rozhodli, že musí chránit svá mistrovská díla. Ale o to nejde. Jde o to, který obraz teď bude pod sklem a na kterém obraze jsem právě dnes pracoval.“

Simone se naklonila přes stůl, světlo svíček se jí odrazilo v očích a zabarvilo je dozlatova. „Který?“

Vincent si vychutnával tu chvíli. Užíval si výraz plný očekávání na té milované tváři. „Hádej,“ odpověděl s širokým úsměvem. Bylo to tak nezvyklé, že Simone dál hrála tu hru s ním a poklepávala si prstem na rty.

„Courbetova Alegorie.“

„Ne, ne, ten obraz je na jakékoli sklo moc velký, a ty to víš.“ Úsměv byl pryč a jeho pravé oko vypadalo ještě menší, když se zamračil.

„Nedívej se na mě tak,“ řekla Simone.

Pocítil výčitky, že má s tou úžasnou ženou tak málo trpělivosti, ale chtěl na ni udělat dojem a sdílet s ní to vzrušení. „Hádej ještě jednou.“

„Ten strašný Tizian v Salon Carré?“

„Ne, ale přihořívá.“

„Řekni mi to!“ naklonila se přes stůl a pleskla ho po rameni.

„Žádný jiný než Leonardova dáma.“

„Ne!“ otevřela doširoka oči. „To není možné!“

„Ano! Držel jsem ji v rukách.“

„Opravdovou Monu Lisu? Ty si vymýšlíš!“

„Měl jsem ji takhle blízko před očima.“ Vincent naznačil asi pěticentimetrovou vzdálenost mezi palcem a ukazováčkem. „Viděl jsem každý detail – hory a stezky, jemné tahy štětcem v jejích vlasech i praskliny laku na povrchu.“

Simone vykulila oči ještě víc. „Jaké to bylo, Vincente? Jak ses cítil?“

Ta otázka ho překvapila. Jak se cítil? Napjatý? Ano. Vzrušený? Rozhodně. I když o měsíce později si říkal, že to, co v té chvíli skutečně cítil, byla závist – že Leonardo vytvořil něco, co on sám nikdy nevytvoří, něco dokonalého ve všech směrech –, a že to chtěl navždycky odstranit ze světa.

„Mohla bych ji vidět?“ zeptala se Simone.

„Samozřejmě. Můžeš na ten žalostný hřbitov umění přijít kdykoli a civět na ten obraz jako všichni ostatní.“

„Ale Vincente, co to říkáš! Jednoho dne budou tvoje díla, a možná i moje, viset na takovém hřbitově. Chtěla jsem říct, že až ji příště budeš mít v dílně, můžu se na ni přijít podívat ve tvých rukách?“

„Ticolat by to nikdy nedovolil.“

„Tak potom mám lepší nápad,“ zajiskřily jí oči. „Přines mi ten obraz domů a já ho pověsím nad postel!“ Simone se smála a Vincent taky a zároveň si pomyslel, že kdyby mohl, přinesl by jí ten obraz domů, udělal by pro ni cokoli, úplně cokoli.

Když dojedli jídlo a usrkávali sladkou kávu se smetanou, Simone řekla: „Ach, Vincente, to bylo báječné,“ a on souhlasil, přestože navzdory všemu tomu jídlu a pití v sobě cítil jakousi prázdnotu.

Po večeři se prošli přes Tuilerijské zahrady, kolem fontány, která nestříkala, a kolem obdélníkových záhonů, kde nic nekvetlo. Vincent držel Simone kolem pasu a ona předstírala, že je jí teplo, a on předstíral, že je sytý a spokojený, i když se pořád cítil prázdný.

Když si všiml, že se Simone třese, trval na tom, že znovu utratí peníze za omnibus. A později, i potom, co se pomilovali a on ležel na matraci s rukou na jejím břiše a sledoval ji, jak spí, a něžně jí přitáhl vlněnou přikrývku až pod bradu, i tehdy, když žasl nad jemnou krásou té ženy, která mu patřila, cítil prázdnotu. A ještě později, když nemohl usnout a vstal, aby se šel projít do pokoje, který Simone vymalovala révou a břečťanem, a zíral z okna na nedostavěnou kupoli nového kostela Sacré-Coeur ve svitu měsíce, se pořád cítil prázdný.

Z hromádky knih si vybral Baudelairovy básně Les Fleurs du Mal a přečetl si sloku o smrti a rozkladu. Třesoucí se rukou rychle vrátil knihu na místo, ale ozvěna těch slov mu zůstávala v hlavě.

Ráno měla Simone rýmu a necítila se dost dobře na to, aby šla do práce v obchodě s textilem. Vincent jí udělal hrnek čaje a naložil do kamen dost dřeva, aby byla v teple, dokud se on nevrátí z muzea zpátky. Než odešel, políbil ji a ucítil to znovu, tentokrát ještě silněji než předtím, i když pořád ještě nedokázal určit, z čeho ten pocit prázdnoty vychází.

Bude trvat ještě celé měsíce, než na to přijde, ale tou dobou už bude příliš pozdě.

7

Laurentinská knihovna

Florencie, Itálie

Zvuk kroků mě vytrhl ze soustředění, nějaká blondýna na vysokých podpatcích, které klapaly na dřevěné podlaze. Sledoval jsem, jak došla k Chiařinu stolku a dramatickým pohybem si stáhla dlouhé kožené rukavice, jako by byla na jevišti. Setkali jsme se na chvíli očima, zdálo se, že se dívá na mě nebo skrze mě nebo vůbec na nic, a pak se otočila a sklonila, aby vyplnila žádanku. Zády k místnosti čekala na své knihy, držela rukavice v jedné ruce a bouchala si s nimi do dlaně v hypnotizujícím gestu. Její kabát z jehněčí kůže měl okrovou barvu, stejně jako spousta budov, které jsem viděl ve Florencii; napadlo mě, jestli si ho koupila, aby splynula s městem, ale vypadal draze a byl to typ kabátu, kterého si lidé všimnou.

Riccardo se vrátil s jejími knihami, a když se na něho široce usmála, začervenal se. Pak si vzala knihy do náruče, přitiskla si je na prsa jako školačka a vydala se ke stolu. Zpozoroval jsem, že další dva muži taky přestali pracovat a sledovali ji, jak si vybírá místo úplně vzadu na konci stolu, daleko od ostatních. Dala si načas s přípravou, vyklouzla z kabátu a naaranžovala ho přes opěradlo židle, pak se podívala na jednu knihu, vzápětí na druhou a celou tu dobu si pohrávala s několika pramínky vlasů, které jí vyklouzly z nedbale stočeného drdolu. Předstíral jsem, že čtu, ale nedokázal jsem odtrhnout zrak od dlouhé křivky jejího krku. Pohlédla směrem ke mně a já jsem sklopil oči k deníku a snažil se nezapomínat, proč tam jsem, a znovu přemýšlet nad tím, co jsem zrovna přečetl.

V průběhu let, kdy jsem sbíral informace o svém pradědečkovi, jsem se nikde nedočetl, že by patřil mezi umělce účastnící se výstavy v Salon de la Nationale, a uvažoval jsem, jestli mu v tom něco zabránilo. Ale vlastně jsem nikdy nenašel ani zmínku o tom, že by vůbec byl malíř. Bylo to zvláštně uklidňující a svým způsobem to dávalo smysl – ani jeden z mých rodičů nevykazoval umělecký talent, a pokud jsem věděl, ani moji prarodiče – alespoň jeden z mých předků by tedy měl být umělec. Snažil jsem si představit, jaké obrazy pradědeček maloval, a doufal jsem, že to zjistím. Poznamenal jsem si návštěvu této výstavy a zkontroloval si čas. Překvapilo mě zjištění, že už si čtu několik hodin a že už je skoro jedna. Chtěl jsem pokračovat a udělal bych to, ale knihovna se na oběd zavírala a já jsem měl schůzku s Luigim Quattrocchim, jehož mail mě sem přivedl.

Vložil jsem deník zpátky do krabice a přitom dával pozor, abych ho přikryl profesorovými složkami, pak jsem krabici vrátil. Už teď jsem měl pocit vlastnictví – jako by ten deník čekal celé ty roky jen a jen na mě.

Mohl jsem projít kolem stolu na svém konci, což by bylo kratší, ale já jsem se vydal druhou stranou kolem sedící blondýnky. Když jsem ji míjel, zvedla oči. Byla ještě hezčí, než se na první pohled zdálo, její tvář jakoby zářila vnitřním světlem a držením těla připomínala studentku. Na tu nemám, pomyslel jsem si, ale nezabránilo mi to, abych se na ni nepodíval znovu. Naše oči se zase setkaly, i když je hned sklopila a skryla tvář za knihou, jako bych ji při něčem přistihl.

Ve vstupní kanceláři mi Mussolini opět vzala batoh, prohledala ho a vrátila zpátky i s telefonem. Když jsem ji požádal o své bonbóny, vyndala je z drátěného košíku a držela je špičkami prstů, jako by to bylo něco jedovatého, čeho se nechce dotýkat. Pak mě znovu ne zrovna jemně postrčila k bezpečnostnímu rámu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poslední Mona Lisa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.