Charlotte Davisová

SESTRY ZÚČTOVÁNÍ

THE SISTERS OF RECKONING

Copyright © 2021 by Working Partners Limited

All rights reserved.

Translation © Hana Vlčinská, 2022

ISBN 978-80-242-7964-0

Danielle a Therese,

mým vlastním sestrám ve zbrani

1

Samozřejmě i za Arkettou existoval svět – ale plnou váhu té pravdy si člověk neuvědomil, dokud sám nestál na jeho hranici.

Aster se druhá strana nezdála na pohled ničím jiná. Ve Ferronu rostly stejné stromy, jarní zelené listí se chvělo ve větru a mezi nimi se jako široká hnědá řeka vinula stejná cesta. Ale tady v Arkettě existovaly dluhy prašných, plenitelé na pekelných koních, domy radosti plné dětí a mstitelé, aby křičeli nad krutostí toho všeho.

A ve Ferronu: svoboda.

Aster se zavrtěla na sedadle kočího nákladního vozu a rukama zvlhlýma potem pevně sevřela otěže. Jak se blížily k hraničnímu přechodu, Raven, vždycky málomluvná dívka, byla ještě tišší než obvykle a na tváři měla pečlivě neutrální výraz. Ani pro jednu z nich to nebylo poprvé, kdy pro Lady Ghosts pašovaly do Ferronu nějakou dívku, ale ani se zkušenostmi to nebylo snazší. Aster nikdy neviděla, že by strážci hranice brali své povinnosti na lehkou váhu.

Když Aster zastavila, bedny vzadu poskočily. Před nimi byl ve frontě na prohlídku jeden vůz. Za ním stála vojenská strážní věž, jedna z tuctů, které lemovaly hranice a tyčily se do výšky jako řada stromů. Na vrcholku nejbližší věže Aster rozeznávala arkettského vojáka v šedé uniformě; v rukách měl voltrickou pušku namířenou na řadu vozů dole. To byla dohoda, kterou oba národy uzavřely k ochraně svých hranic – Arketta poskytla muže a Ferron poskytl zbraně.

Jediný výstřel z téhle pušky projel skrz člověkem jako blesk.

„Udělej mi laskavost a zkontroluj, že máš propustky v brašně, ano?“ polohlasně zamumlala Aster.

„Sakra, dobře víš, že jsem je kontrolovala před mílí,“ připomněla jí Raven.

„No tak je zkontroluj znovu. Nepotřebuju nás dostat až tam a zjistit, že jsme je mezitím ztratily.“

Raven zacukaly rty v úšklebku, ale vyhověla jí, štíhlými prsty prohrábla svou brašnu, aby se ujistila, že tam vládní dokumenty pořád jsou. Raven vždycky byla pozoruhodná dívka – vysoká, štíhlá, s červenohnědou kůží posetou bílými skvrnami. Dlouhé černé vlasy měla zacuchané v tenkých dredech a její značku, kaskádu havraních per, která se leskla ve světle, jen částečně zakrýval vysoký límec jejích šatů. Ona i Aster byly oblečené jako fortuny – majetek – nějakého obchodníka a jejich propustky byly oficiální dokumenty podepsané začarovaným inkoustem a dokazovaly jejich totožnost. Prašní bez nich nesměli překračovat hranici do Ferronu a arkettská vláda je obvykle vydávala jen těm pár mimořádným šťastlivcům, kteří si odpracovali svůj dluh a vysloužili si svobodu. Toto pravidlo však mělo vzácné výjimky a jednou z nich byly propustky pro Šťastné dívky, které si nějaký zákazník přímo koupil jako družky – nebo fortuny – a které mohly překročit hranice spolu s ním.

Ne že by snad Aster někomu patřila, už ne. Propustku jí daly Lady Ghosts – a těm ji zajistil jeden z jejich anonymních spojenců ve vládě. Dokumenty bylo nemožné zfalšovat a pro spojence bylo jejich získání nesmírně drahé. Kdyby neprošly prohlídkou, nebyly v sázce jen životy Aster a Raven – šlo o celou síť, kterou Lady Ghosts vybudovaly.

„Vidíš? Jsou přesně tam, kde jsem je nechala,“ zašeptala Raven a ukázala Aster papíry. Aster cítila, jak se její výraz nepatrně uvolnil. „Není třeba dělat si starosti, šéfko.“

Šéfka. To slovo znělo v Asteřiných uších falešně. Devatenáctiletá Raven byla o rok starší než Aster a taky byla s Lady Ghosts déle. Ale Aster získala velení těchto misí díky svým zkušenostem z cest – jako by pohánění zpola divokých přátel napříč Svrabem mělo cokoli společného s pokusem vést organizované vzbouřence. Byla hrdá na respekt, který jí ostatní Lady prokazovaly, ale s tím spojená očekávání byla drtivá. Nemohla si dovolit selhat.

Už to byl skoro rok od chvíle, kdy Aster a ostatní uprchlice z Green Creeku našly Lady Ghosts. Mezitím bylo veřejnosti řečeno, že jsou všechny mrtvé, že byly zajaty a zabity na útěku statečnými strážci zákona, kteří je pronásledovali. Aster měla podezření, že tuhle lež vypustil Jerrod McClennon, hlava nejbohatšího rodu vlastníků v Arkettě, aby si zachránil pověst, když utekly z jeho panství. Ve skutečnosti byly Clementine, Tansy a Mallow převezeny za hranice do Ferronu.

Samozřejmě, jedinou výjimkou byla Violet, kterou musely cestou opustit.

Ale Aster se ve své tvrdohlavosti nedokázala přinutit uvěřit, že Violet je mrtvá.

Pokud McClennon lhal o ostatních, lhal i o ní. Muselo to tak být. Violet mohla tu noc přežít. Mohla nějak přežít i všechno, co jí McClennon od té doby připravil. Možná dokonce mohla i ona sama nějak utéct. A jakmile bude mít Aster důkaz, vrátí se pro ni. Do té doby ji svědomí nenechá na pokoji bez ohledu na to, kolik dalších Šťastných dívek dostane do bezpečí.

Soustřeď se na aktuální úkol, ostře si řekla Aster, než do ní vina mohla zabořit zuby ještě hlouběji. Dívka, která teď byla vzadu v jejich voze, zdaleka nebyla v bezpečí.

Dobrá zpráva byla, že tihle pohraniční strážci spolu s většinou zbytku světa věřili, že je Aster mrtvá. Kromě toho teď vypadala úplně jinak. Ostříhala si vlasy do vojenského sestřihu. Změnila si značku z květu astry ve vycházející slunce. A byla oblečená jako drahocenná fortuna, ne jako bandita na útěku. Nebyl důvod, aby ji někdo poznal nebo podezíral, že je někým jiným, než za koho se prohlašuje.

Ale přece…

Dva vojáci mávli na vůz před nimi, že může jet. Aster trhla opratěmi a vedla koně dopředu. Když se přiblížil jeden z vojáků, stiskla rty. Byl vysoký, s pronikavýma očima, s rysy jako vytesanými ze skály a beze stínu u nohou: prašná krev, jako většina obyčejných vojáků v arkettských ozbrojených silách – za celoživotní službu bude dluh jeho rodiny odpuštěn. Zlaté knoflíky na neposkvrněné břidlicově šedé uniformě se leskly ve světle pozdně odpoledního slunce. Stejně jako jeho společník na strážní věži byl ozbrojený voltrickými zbraněmi: dvěma pistolemi, které Aster bzučely v uších na hranici slyšitelnosti jako hejno much.

„Papíry,“ řekl Aster znuděným tónem a natáhl chlupatou ruku. Pak vykulil oči, když uviděl Asteřinu a Raveninu značku. „Máte propustky, děvčata?“ zeptal se drsněji.

„Ano, pane, tady jsou,“ nevzrušeně odvětila Aster. „Převážíme zboží pro našeho držitele. Potkáme ho hned na druhé straně hranice.“ Podala propustky vojákovi, spolu s vývozními doklady pro náklad. Ten si dal před oko lupu a pomalu papíry zkoumal. Pokud je propustka pravá, očarovaný inkoust bude při pohledu přes lupu svítit.

„Ve službách Anthonyho Wise,“ přečetl nahlas pomalu. Podíval se na Aster a Raven a koutkem úst mu cukl úšklebek. „No, nemáte vy ale kliku, že jste našly speciálního kunčafta, co je ochotný nechat si vás napořád? Povězte mi, co dělá pan Moudrý, že posílá svý Štěstky, aby mu vyřizovaly obchody? To mně moc moudrý nepřipadá.“

Aster se napjala, ale Raven nepatrně potřásla hlavou.

„Ferron je podivná země. Pan Wise se tam nahoře cítí osamělý,“ řekla Aster vyrovnaným tónem. „Už jsme tam jely padesátkrát, navštívit ho. Tentokrát s sebou ale máme i nějaký náklad. Proč by za to měl platit někomu jinému, když my už známe cestu?“

Vojákovi přelétl po tváři stín pochybností. Aster neodvrátila oči, přinutila tělo zůstat v klidu, i když jí mysl horečně běžela. Pokud je na tomhle stanovišti už dlouho, mohl by vědět, že ony dvě nejsou stejné Šťastné dívky jako ty, pro které si Anthony Wise posílal v minulosti. Lady byly na tyhle věci opatrné, ale bylo tu příliš mnoho neodhadnutelného, příliš mnoho míst, kde se něco mohlo pokazit…

Nakonec voják odložil lupu a vrátil jí propustky zpět. Aster si potichu vydechla.

„Povídá se tady, že vezete náklad žvýkacího tabáku,“ řekl. Teď držel vývozní doklady. „Budu se muset kouknout dozadu.“

„Jistě, pane.“

Než slezla dolů z kozlíku, Aster se na Raven povzbudivě usmála. Za tím úsměvem jí ale vyschlo v ústech. Vezly krabice tabáku – ale to samozřejmě nebylo všechno.

Aster odvedla vojáka kolem vozu dozadu; uvědomovala si, že se jeho pohled táhne za ní jako pomalu kapající sirup. Šel za ní příliš těsně, na krku cítila jeho vlhký dech, ze bzučení pistole jí trnuly zuby. Aster polkla vztek, polkla starý strach, který jí sevřel útroby a plíživě jí stoupal hrdlem. V domě radosti bývali vojáci jedni z nejhorších, zoufalí a zděšení nebo opilí svou omezenou mocí, hledali dívky, které by mohli ve svých zjizvených rukách zlámat. Pokud si tenhle nic nezkusil, bylo to jen proto, že respektoval právo jejího vlastníka.

„Dobrá, koukněme se na to,“ zabručel a netrpělivě Aster odstrčil, aby prozkoumal bedny naložené vzadu na voze. Znovu se podíval na vývozní doklady, pak vyskočil nahoru a začal s prohlídkou. Když sundal z bočnice páčidlo a otevřel jím nejbližší bednu, Aster zatajila dech. Čekala, že k tomu dojde – ke kontrole zboží. V téhle první bedně nebylo nic nezákonného, co by mohl najít, ale kdyby našel falešné dno v poslední bedně vlevo…

Zvedl paklík tabáku, převrátil ho v rukách a položil zpátky. Přesunul se k další bedně. Lady Ghosts tabák samy vypěstovaly a zabalily. Bylo to nutné, aby udržely fikci o Anthonym Wiseovi. Ve skutečnosti na prodeji tabáku dost vydělávaly, ale o to nešlo. Hlavní bylo dostat se přes hranice.

Nakonec došel voják k poslední bedně. Vypáčil ji, prohrabával se jejím obsahem.

Aster se napjala, v duchu prosila dívku v sobě, aby zůstala zticha, v klidu.

Pak voják spokojeně vydechl a nechal víko zaklapnout.

„To bude stačit,“ řekl a seskočil z vozu. „Padejte odsud.“ Aster cítila, jak ji zaplavila úleva. Pospíšila si zpátky na kozlík, kde na ni čekala Raven.

„No?“ šeptem se zeptala Raven.

„Je to dobrý,“ zamumlala Aster a vzala opratě. Voják na ně mávl, ať pokračují, a tak vyrazila po cestě. Ale ujely sotva pár stop, když mu jeho parťák cosi zašeptal a voják se rozběhl zpět k Aster, ruku na pouzdru pistole.

„Stůjte,“ řekl.

Co sakra?

Aster s Raven se po sobě vyděšeně podívaly. Na kratičký okamžik zvažovala, že by pobídla koně do cvalu a prohnala se skrz kontrolní stanoviště. Mohly by být za hranicí a půl míle dál po cestě, než by vojáci nasedli na koně.

Ale sniper na strážní věži…

Ne.

Takhle to Lady Ghosts nedělají. Lady Ghosts nedělaly nic tak, jak Aster velel instinkt – bojuj, nebo utíkej. Udržely se tak dlouho jen proto, že byly nenápadné.

Musela zůstat v klidu.

„Pane?“ zeptala se a podívala se vojákovi do očí.

„Můj parťák mi řekl, že z domu radosti ve Firegulchu hlásili zmizení nějaký dívky vašeho věku. Ukažte mi znova značky.“

Aster si shrnula límec, aby odhalila zbytek značky, sluneční paprsky, které se jí natahovaly po straně krku. Raven udělala totéž, ukázala vojákovi kaskádu per na krku.

Voják přimhouřil oči, pak přikývl. Ustoupil a mávl na ně.

„Povězte panu Wiseovi, ať příště neposílá se svojí prací svý ženský, slyšíte?“ zahulákal za nimi.

Aster neodpověděla. Zůstaň v klidu, říkala si. Ale nebyla klidná. Byla napjatá, čekala na náhlý výkřik, že je poznali, na vystřelený blesk, který projede vozem. Teprve když o půl míle dál cesta zahnula za zatáčku, začalo jí srdce zpomalovat. Vydechla a podívala se na Raven, která vytáhla stříbrnou čutoru a krátce si lokla.

„Můžeš se uklidnit,“ řekla jí Raven a pousmála se. „To nejhorší máme za sebou.“

„Vždycky se to může zhoršit. Zatraceně, uklidním se, až budu chtít,“ zabručela Aster. Zároveň však cítila, jak jí oplácí úsměv.

„Přísahám při mrtvých, na vteřinu jsem si myslela, že toho bastarda podříznu.“

„Já taky,“ odfrkla Raven. „Ale udržela sis chladnou hlavu. Víš, zlepšuješ se v tom.“

Aster při té chvále ucítila, jak ji hřeje hrdost. Raven jí vždycky připomínala kočku – k většině rezervovanou, ale k těm, kdo si vysloužili její důvěru, vášnivě loajální. Pokud si ji po třech podobných misích konečně získávala, bylo to určitě dobré znamení. Pokračovaly po cestě a Aster znovu zasáhlo vědomí, že vstoupila do jiného světa. Věděla, že Ferron není dokonalé místo – k tomu měl daleko –, ale na rozdíl od Arketty nikdy nebyl vězeňskou kolonií staré Říše, nikdy nepoznal stovky tisíc lidí, přivlečených z bezpočtu dalších území, které Říše dobyla. O generace později prašní pořád spláceli svůj dluh, už ne padlé Říši, ale podnikavým vlastníkům, kteří zaujali její místo. Zúčtování: při něm bylo každé jídlo, které lidé prašné krve snědli, každý steh na šatech, které si oblékli, a každé přenocování pod střechou pronajatou od vlastníků připočteno na nekonečný účet, který nemohl plat žádného dělníka nikdy splatit. A pro ženy byly jediným „únikem“ domy radosti.

Ale někde v hlavním městě Ferronu, ve Steelway, teď žila Asteřina sestra se svými přáteli v mnohem skutečnější svobodě.

Když si Aster znovu vzpomněla na Clementine, sevřela se jí hruď náhlou nesnesitelnou bolestí. Nikdy nebyla od sestry oddělená tak dlouho. Cítila se bez ní rozervaná. Snad se podobně cítili její předkové, když jim odřízli stíny. A potom tu byla Tansy, a Mallow, jejíž dobrá nálada jí chyběla víc, než si dřív dokázala představit, a Zee, na jehož neochvějnost si tak zvykla spoléhat, až jí teď bez něj připadala půda pod nohama nejistá.

U mrtvých, bylo to takové pokušení, prostě jet dál a zmizet do nového života s nimi…

Ale ty máš práci.

Konečně Aster a Raven narazily na dva mladé muže prašné krve, kteří seděli vzadu na prázdném voze po straně cesty. Mladíci měli hrubé flanelové košile s dlouhými rukávy a přes ně džínové overaly. Aster je nepoznala, ale odpovídali popisu ferronských kontaktů, který jí daly Lady Ghosts. Ten vlevo zvedl levou ruku, aby Aster pozdravil. Pak přeskočil postranici vozu, a když zastavily, šel je přivítat.

„Pěkný den na procházku,“ řekl neutrálně.

„Vypadá to na déšť,“ odpověděla Aster, čímž dokončila heslo.

Jakmile to dořekla, mladík se široce usmál.

„Jedete pozdě,“ řekl. „Dělali jsme si starosti.“

Aster slezla dolů z kozlíku a stiskla mu ruku. „Zdrželi nás při hraniční kontrole. Nic vážného.“

„No, jsem rád, že jste to zvládly.“ Mladík a jeho společník začali přenášet bedny z Asteřina vozu do prázdného. Poslední bedna vlevo byla tak těžká, že ji museli zvednout oba.

„Nejcennější náklad je v téhle?“ zeptal se druhý mladík. Aster přikývla: „Dobře se o něj postarejte.“

„To my vždycky.“

A jak řekli, zacházeli s bednou opatrně. Sundali ji z Asteřina vozu dolů a vytáhli ji zezadu na druhý. Až ji později otevřou, dívka uvnitř vykročí do nového života.

„Kdybyste pro mě mohli udělat ještě jednu věc,“ řekla potichu Aster, když se mladíci vrátili kolem vozu dopředu. Podala jednomu z nich složený list papíru. Možná nemůže svou sestru vidět, ale to by sakra bylo, aby jí aspoň nenapsala. „Až se dostanete do Steelway, ptejte se po dívce se značkou mandarinky a předejte to, prosím. Povězte jí, že je to od Dawn.“

2

Než padla noc, byla už Aster zpět v hlavním stanu Lady Ghosts, v ložnici, kterou sdílela s Raven a dvěma dalšími uprchlými Šťastnými dívkami, Hannah a Lucille. Zatímco ty dvě už odešly do jídelny, aby povečeřely s ostatními, Aster a Raven se převlékaly z kupeckých šatů, které měly při misi. Teplé žluté světlo lucerny se rozlévalo po místnosti z jediného odkládacího stolku, který stál mezi dvěma kavalci, a zmačkané šaty byly poházené po podlaze. Tady dole pochopitelně nebyla žádná okna – opuštěný důl, který Lady Ghosts nazývaly domovem, byl ukryt čtvrt míle pod zemí –, ale Raven nakreslila olůvkem pár obrázků Arketty, aby jim připomínaly svět venku. Svrab, na který se snášel soumrak, Zlaté moře zvlněné větrem, město Northrock v odlescích stříbra měsíce… V jejích kresbách byla přízračná krása, temné stíny a těžké linky prozrazovaly cosi z temnoty, kterou Raven a ostatní dívky sdílely.

Přestože se však Aster krajinky líbily, Raveniny autoportréty měla ještě raději. Většina z nich byly kresby Raven v současnosti, s odlesky kočičí panovačnosti v očích, s vlasy zdobně vyčesanými nahoru nebo splývajícími volně dolů kolem tváře. Ale bylo tu i pár kreseb, na kterých byla jako dítě, kdy se ještě snažila žít jako chlapec a měla jméno, které jí teď bylo cizí. Raven jí vysvětlila, že její kresby pro ni byly skutečné jinak než svět, bylo to jediné místo, kde si mohla sama sebe představovat jako dívku, jíž nikdy neměla být, nebo jako ženu, jemnou a s ladnými křivkami. Bylo to něco, co na ní Aster vždycky obdivovala a dokonce jí to záviděla – nejen schopnost představit si jiný svět, ale přivést ho k životu.

„Tak co, povíš mi to?“ zeptala se jí Raven ze své postele, kam se usadila, aby si sundala punčochy.

Aster se snažila přetáhnout si přes hlavu své vlastní šaty. „Co ti mám povědět?“ zamumlala skrz látku.

„Povíš mi, jaký vzkaz se pokoušíš poslat Clementine?“

„Nemám tušení, o čem mluvíš.“

„Ale no tak,“ řekla Raven a zvedla obočí. Měla intuici, která Aster občas připomínala Clem – a tím těžší pro ni bylo jí lhát.

„Viděla jsem, jak jsi něco podstrčila tomu vozkovi. Vím, že to nebylo pro něho.“

Aster obrátila oči v sloup a odhodila kupecké šaty stranou. Na holých sytě hnědých pažích, svalnatých od zvedání závaží a úderů do těžkého vaku, jí naskočila husí kůže. Měsíce poté, co se připojila k Lady Ghosts, se Aster snažila získat větší sílu – už nikdy se nechtěla cítit tak zranitelná jako ty první dny na útěku, tak slabá, že ani nedokázala rovně sedět v sedle.

„Poslyš, já se rozhodně nechystám žalovat Priscille,“ pokračovala Raven, když se Aster nechytila na udičku. „Jenom tě varuju, pokud to zjistí, nebude šťastná. Znáš pravidla – žádný kontakt s vnějším světem bez jejího souhlasu.“

Priscilla byla vůdce Lady Ghosts, laskavá starší žena, která před rokem jako první uvítala Aster a ostatní dívky z Green Creeku. Aster nespokojeně prohrabávala svou truhlu s oblečením a mračila se. Priscilla byla ve všem pravý opak mamá Fleur – trpělivá, štědrá, shovívavá. Aster Priscillu respektovala. Poslední, co chtěla,

bylo zklamat ji.

„V dopise není nic, s čím by si měla dělat starosti,“ řekla Aster.

„Takže připouštíš, žes ho napsala.“

Aster se naštvala: „Podívej, prostě jsem chtěla napsat Clem, ujistit se, že se jí daří dobře. Dokonce i v domě radosti jsem mohla… nikdy předtím jsme nebyly takhle rozdělené. Ale nejsem hloupá, nepsala jsem otevřeně. I kdyby ten dopis padl do špatných rukou, nikdo by ho nedokázal vystopovat zpátky k nám.“

Převlékly se. Raven vklouzla do své oblíbené sukně a blůzky, zatímco Aster se navlékla do obnošených červených farmářských šatů. Měly dlouhý rukáv a sahaly až ke kotníkům, bylo to praktické oblečení, které Lady Ghosts obvykle nosily, když nebyly v přestrojení. Když si zavázala kotníkové boty, vydala se za Raven do jídelny, aby se přidaly k ostatním a povečeřely.

První týdny s Lady Ghosts byly jako ze sna, a občas to tak bylo i teď. Žít s padesáti ženami bylo v mnoha směrech jako ocitnout se zpátky v Green Creeku – přátelství a třenice, vznikající mezi stejně starými dívkami, obvyklé stížnosti na pleť a roztřepené konečky vlasů, dohady a klevety, které se předávaly od úst k uchu. Ale všechny dívky v Green Creeku byly vězni, zatímco všechny dívky ve Hřbitově tady byly z vlastní vůle. Doly možná neměly luxus domu radosti, ale ve vzduchu tu neviselo utrpení – a to byl zásadní rozdíl. Dokonce i teď, když Aster procházela slabě osvětlenou podzemní chodbou, cítila větší vděčnost než kdykoli předtím při chůzi po zdobných kobercích v chodbách sídla v Green Creeku.

Aster a Raven vešly do jídelny, místnosti s nízkým stropem, plné zašlých dřevěných stolů, na nichž stály důlní lucerny. Žlutohnědé světlo zalévalo tváře bývalých Šťastných dívek, které se tísnily na lavicích. Už začaly jíst, skláněly se nad talíři nebo se natahovaly pro džbány s vodou. Ale ve chvíli, kdy uviděly Aster a Raven, ostatní Lady Ghosts propukly v jásot. Aster cítila, jak se červená, zatímco se kolem rozléhal aplaus.

„Blahopřeji k dalšímu úspěšnému překročení hranic, Lady,“ řekla Priscilla, jakmile hluk utichl. „Letos už pošesté. To jsou zatím jedny z našich nejlepších čísel. Raven, Aster – naberte si na talíře. Zasloužíte si to.“

Aster se dmula hrdostí a pečlivě naaranžovaným klidným výrazem prorazil úsměv. Uctivě sklonila bradu a pospíšila si za Raven k servírovacímu stolu. Dívka za stolem se na ně usmála a naložila jim na talíře štědré naběračky pečených fazolí a šťouchaných brambor.

Aster si jako vždycky v koutku mysli vzpomněla na Eliho a jako vždycky ty vzpomínky zahnala. Pokud věděla, Eli pořád pracoval pro Škorpióny v kuchyni a stále byl vážný a tichý a hlavu měl hladkou jako kulečníková koule. Přestože Aster mezi Lady Ghosts získala nové spojence, bylo těžké zároveň nepostrádat přátele, které nechala za sebou – ty, kteří jí pomohli v nejtěžších dobách jejího života.

„Díky,“ řekla Aster, popadla pečivo a posadila se vedle Hannah a Lucille. Raven vklouzla vedle ní a pustila se do jídla, ani se neobtěžovala pozdravit ostatní u stolu.

„Tak jak to šlo?“ zeptala se jich Lucille a zvědavě zvedla obočí. Bylo jí osmnáct jako Aster, měla světle hnědou kůži a černé vlasy, spletené do jednoho copu. Její značkou byla kaskáda rubínů, ale jako většina z dívek tady užívala své rodné jméno. Aster a Raven byly výjimky – Raven nechala své dřívější jméno a identitu za sebou a Aster se o své pravé jméno ještě pořád raději dělila jen s těmi, kterým plně důvěřovala.

„Šlo to asi tak dobře, jak se dalo čekat,“ řekla Aster a kradmo se podívala na Raven. „Bylo tam malé zadrhnutí – hraniční stráž nás na poslední chvíli zastavila a chtěli vidět naše značky –, ale nic vážného.“

„Kdyby to bylo něco vážného, jen mrtví vědí, co by provedla,“ ušklíbla se Raven a zakousla se do svého kuřecího sendviče.

Aster uhnula před pohledy ostatních dívek. „To je pravda – málem jsem se neudržela, když jsem viděla, jak se k nám ten voják vrací,“ připustila. „Co kdyby předtím našel falešné dno? Nebo si uvědomil, že naše propustky nejsou pravé?“

„To se ještě nestalo,“ řekla Hannah a pokrčila rameny. Měla kudrnaté blond vlasy, které se zoufale pokoušela udržet pod šátkem, a na bílé kůži značku rajky.

„No, jednou to přijde,“ tvrdohlavě odpověděla Aster a narovnala se na lavici. Většina těchto dívek nikdy nebyla na útěku jako ona. Z domů radosti je odvedli spojenci s čistou krví, předstírající, že si je kupují jako fortuny, spojenci, kteří dohlédli, aby se dívky bezpečně dostaly do Hřbitova. Jen jedna ze sta dívek uprchla jako Aster, takže jen jedna ze sta věděla, jaké to je, pokoušet se přežít na cestě s pleniteli a muži zákona v patách.

Člověk musel být připraven na cokoli.

„Říkám jenom to, že bych se cítila bezpečněji, kdybychom směly mít zbraně,“ pokračovala Aster. „Ani by to nemusely být pistole. Stejně mi to jde líp s nožem…“

„Víš, že nemůžeme podobným způsobem ohrozit operaci,“ řekla Lucille.

„Ale aspoň bychom mohly mít plán?“

„To máme,“ odpověděla Lucille, stejným tónem. „Když tě chytí, v klidu se vzdáš a nic neřekneš.“

A Lady Ghosts ztratí cenného prostředníka, kterého nemůžeme postrádat.

„Jenom… i tak je dost těžké pokoušet se pomoct těm dívkám,“ s unaveným povzdechem řekla Aster a namočila si kousek chleba do omáčky na talíři. „Nechápu, proč si to děláme ještě složitější. Chci říct, šest dívek propašovaných za hranice za rok? Půlka léta už je za námi. Zvládly bychom mnohem víc, kdybychom byly ochotné trochu víc riskovat.“

„Tohle je způsob, jakým to děláme už celé roky, Aster,“ řekla Hannah a její hlas zněl poněkud nabroušeně. „Pomalu a vytrvale, systematicky. V okamžiku, kdy by naši spojenci s čistou krví zaznamenali na naší straně náznak potíží, skončí. Nebudeme to riskovat jenom proto, že jsi trochu netrpělivá. Dnes sis vedla dobře. Nepokaz to.“

Aster se dál nedohadovala, i když měla sto chutí to udělat. Ještě tady ve Hřbitově hledala půdu pod nohama. Nebylo to jako být na cestě s děvčaty, která znala půl života. Tady existovala pravidla, strategie, hierarchie – a Aster už nebyla na vrcholu.

Podívala se na Raven, která lehce pokrčila rameny. Aster věděla, že není jediná, kdo chce popostrčit Lady Ghosts dál. S Raven o tom už předtím mluvily. Vykoupit dívku z domu radosti stálo tisíce a tisíce orlů a další tisíce pak stálo obstarání papírů, aby ji mohly propašovat za hranice. Byly plně závislé na darech hrstky důvěryhodných spojenců s čistou krví a na veškerých penězích, které si dokázaly samy vydělat prodejem zboží, vyprodukovaného tady na jejich základně. Dostat za hranice jednu jedinou Šťastnou dívku znamenalo měsíce usilovné práce a opatrné, šifrované korespondence. A i když třeba existovaly dívky, které by samy dokázaly ze svých domů radosti utéct, musely ještě Lady Ghosts najít a nenechat se chytit. Neměly žádnou infrastrukturu, jak by jim pomohly. Kolik z nich zahynulo ve Svrabu nebo je znovu zajali?

Musí to dělat lépe. Nemohou dovolit, aby jim vládl strach. S každým dnem, který uplynul, bylo pro nějakou dívku příliš pozdě.

Ale to nezáleží na mně, pomyslela si Aster. Měla štěstí, že je vůbec tady. Nebylo na místě, aby kladla požadavky.

Aspoň zatím ne.

Myšlenky jí přetrhlo zazvonění trianglu. Pohlédla na čelo stolu, kde seděla Priscilla se dvěma dalšími ženami po boku. Napravo od ní byla Marjorie, její zástupkyně, starší žena s přívětivým kulatým obličejem, nosem jako knoflík a prošedivělými vlasy, staženými dozadu do rozcuchaného ohonu. Patřila k severozápadnímu kmenu, jednomu z Devíti národů, které vytvořily Arkettu, než byla přeměněna ve vězeňskou kolonii. Aster věděla, že se ti, kdo kladli odpor vzestupu Říše, stali jejími prvními lidmi prašné krve a že mnoho jejich potomků dosud žije ve Svrabu. Navzdory tomu se však Aster nikdy předtím příliš nesetkala s kulturou Devítky, která byla zakázaná, stejně jako bylo zakázané otevřeně se k nim hlásit. A tak Marjorie, se svou sbírkou figurek z velrybích kostí a s příběhy předávanými z dob před Říší, byla jednou z Asteřiných nejoblíbenějších učitelek. Marjorie a Priscilla už spolu pracovaly desítky let, i když ani jedna z nich už pár let nebyla osobně v poli. V těchto dnech Marjorie trávila většinu času korespondencí se spojenci.

Po Priscillině levé straně stála Aghata – Aggie –, ta, která zazvonila na triangl. Aggie byla mladší než druhé dvě ženy, snad kolem pětadvaceti, s tmavě hnědou kůží a hustými vlasy svázanými do uzlu. Odvezla do Ferronu nejvíce dívek ze všech a dohlížela na logistiku přechodu hranic. Aster si nemohla pomoct, aby v Aggie neviděla sebe a nepředstavovala si budoucnost, ve které by ona sama mohla být v čele nejnebezpečnějších misí.

„Děkuji vám za pozornost,“ řekla Aggie, když jídelna utichla, a pak začala procházet denní oznámení, jako to dělala každý večer při jídle. Opravy západních tunelů pokračují. Pro stáje byl zakoupen nový kůň. Získaly dvanáct nových podpisů na petici, která bude zaslána vládě. Aster se zatoulala myšlenkami zpět k hádce s Hannah a Lucille, stále v ní ještě bublalo rozčilení. Prostě nechápou –

„A nakonec,“ začala uzavírat Aggie, „právě jsme dostaly zprávu, že Jerrod McClennon pronese zásadní prohlášení, příští týden v Northrocku. Nechystáme žádnou vlastní akci, ale stejně se musíme připravit. Ten chlap si ani nekýchne, aby nerozpoutal smršť.“

Aster se při zmínce o McClennonovi narovnala a zaťala nehty do dřeva lavice. Naposledy Jerroda McClennona viděla na jeho panství poblíž Northrocku, kde Aster a její přátele nabídl plenitelům jako maso na talíři – a kde ještě pořád mohla být Violet.

Hrdlem jí jako žhavé uhlí stoupal hněv. Podle novin strávil McClennon posledních pár měsíců kampaní ve Svrabu, kde chtěl být guvernérem. Takže co dělá zpátky ve velkém městě? Jaké prohlášení je tak důležité, že se kvůli němu vrátil domů?

Aster si představovala, jak se vkrádá zpátky do Northrocku, splývá se shromážděným davem, aby ho slyšela mluvit. Samozřejmě, nemohla by si na něho nic dovolit. To nebyly způsoby Lady Ghosts. Ale mohla by aspoň zjistit, co plánuje. A kdyby se naskytla příležitost pro větší akci…

Ohlédla se na Hannah a Lucille. Přestože je obě respektovala, ani jedna z nich by jí nepomohla McClennonovi ublížit, kdyby na to došlo. Ale Raven, která hleděla před sebe zpoza černých vlasů a koleno jí pod stolem cukalo, netrpělivost téměř hmatatelná, stejně jako Asteřina – Raven by to mohla pochopit.

Můžu pro nás dvě získat svolení k cestě do Northrocku, tím jsem si jistá, pomyslela si Aster. Koneckonců po úspěšné misi jim byla Priscilla příznivě nakloněná. A byl to jen průzkum. Nic víc.

Alespoň to se jim Aster chystala říct.

3

Za denního světla byl Northrock úplně jiný svět.

Když tady byla Aster naposledy, bylo těsně nad ránem a město bylo ponořené v okolní tmě jako bublina modrobílého světla, praskajícího z pouličních lamp. Ulice byly plné opilců a hazardních hráčů a Aster se jen tak tak podařilo zmizet do chaosu, než ji zákon stačil zatknout. Tehdy bylo zjevné, že tam nepatří: zablácená vesničanka v pracovním oblečení a se šátkem proti prachu, oči vykulené, jak se rozhlížela po všem kolem sebe.

I teď si Aster nemohla pomoct, aby necivěla jako hlupačka, ale tentokrát alespoň vypadala, že sem patří. Znovu byly s Raven převlečené jako fortuny Anthonyho Wise, propustky při ruce, až je nevyhnutelně zastaví nějaký strážce zákona, který uvidí jejich značky. I když bylo na ulicích při Asteřině první návštěvě v Northrocku rušno, dnes byly davy nejméně třikrát hustší; přilákal je očekávaný příchod McClennona. Rodiny s čistou krví se mezi sebou strkaly, jak si prorážely cestu na místa s dobrou vyhlídkou. Dělníci s prašnou krví zametali z chodníků konfety a skořápky z burských oříšků. Kočáry tažené koňmi rachotily po dlážděných cestách a z každého rohu pokřikovali prodavači, nabízející všechno od novin přes slamáky až po lahve kořeněného piva. Tváře byly v žáru letního slunce zarudlé a vzduch byl plný zvuků obchodu a pachu potu.

„Skvělý místo,“ nadávala Raven a upravila si klobouk. Byl křiklavý, plný jasných květin a per. Asteřin byl ještě směšnější, pokud to vůbec bylo možné. Jestli ho až do večera zvládne nenacpat do popelnice, bude tuhle misi považovat za úspěch.

„Copak, ještě sis na to město nezvykla?“ zeptala se Aster. Raven byla s Lady Ghosts už skoro tři roky a pravidelně jezdily do Northrocku pro zásoby.

„Na Northrock si nikdy nezvykneš,“ zabručela Raven. „Je to řiť Arketty.“

Aster skryla úšklebek. „Ale no tak, určitě je to lepší než Svrab.“

„To říká kdo? Ve Svrabu ti aspoň nenaúčtují jmění za každý prd. Řekla bych, že když trpím, měla bych být schopná dovolit si zatracený drink. Poslyš, jak daleko je to ještě k radnici? To vedro mě zabíjí.“ Raven se ovívala.

Aster vytáhla z kabelky mapu Northrocku. Lady jim ji daly, aby snáz našly cestu k radnici, kde McClennon pronese svou řeč, ale ony ji skoro nepotřebovaly. Zdálo se, že se dav jako jeden muž pohybuje směrem k hlavní události.

„Vypadá to, že jsme asi tři bloky od ní…“

Jakási stařena náhle zasyčela Aster do ucha: „Špinavý Štěstky,“ a pak ji tvrdě strčila zezadu. Než Aster znovu získala rovnováhu, vrazila do čistokrevného páru před sebou. Muž se prudce otočil, tvář pod buřinkou celou rudou. Když uviděl Asteřinu značku, zrudl ještě víc.

„Drž se ode mě dál,“ zavrčel, vzal manželku za paži a odtáhl ji od nich pryč.

Aster zčervenaly tváře hněvem. „Nic jsem…“

„Drž se zpátky, nebo na tebe zavolám strážníka,“ naježeně odsekla žena.

Kolem Aster a Raven se vytvořil volný prostor, lidé na ulici je široce obcházeli. Někteří se na ně dívali s lačnou zvědavostí, jiní s očividným odporem. Lidé po nich pokukovali celé odpoledne, ale tohle bylo poprvé, kdy opravdu upoutaly něčí pozornost. Šepot davu Aster zaplavil jako voda špinavá po nádobí.

„Co tady dělají?“

„Myslel jsem, že mimo Svrab žádné domy radosti nejsou…“

„Jsou tu s kunčaftem? Kde je?“

Aster užírala hanba; rychle ji polkla.

„Pojď,“ zašeptala k Raven, popadla ji za ruku a zatáhla ji do vedlejší ulice. „Jdeme, než někdo udělá scénu.“

Nebo něco víc.

Aster si myslela, že si na to nikdy nezvykne – chodit po ulici s odhalenou značkou. Zakrývat značku bylo samozřejmě také bolestivé, ale tahle bolest… pocit žáru lidských pošklebků, její utrpení odhalené jako otevřená rána, všem na očích… to bylo svým způsobem horší. Bylo dost těžké pokoušet se držet hlavu vzhůru, když jednala s hrstkou strážců hranice. Northrock byl město se stovkami tisíc lidí.

Změnila svou značku. Teď pro ni měla být zdrojem hrdosti, měla představovat všechno, co přežila, všechno, za co bojovala.

Tak proč se pořád cítila tak malá, když na ni lidé civěli? Pustila Raveninu ruku. Uplynul okamžik rozpačitého ticha.

„Hej, zvládly jsme v tomhle městě patnáct minut, než ses s někým pustila do křížku. To pro tebe musí být rekord, ne?“ řekla po chvilce Raven a hravě do ní šťouchla.

Aster viděla, že ji chce Raven povzbudit, ale neměla na to náladu. „Já jsem si nezačala. Nějaká… byla to nějaká babka.“

„Babizna.“

„Hm,“ souhlasila Aster. Hlas té stařeny jí něčím až příliš připomínal mamá Fleur. Cítila, jak se jí točí hlava. Náhle jí slunce na krku připadalo příliš horké, hluk na ulici příliš hlasitý. Zavřela oči a zpomalila dech, pokoušela se nemyslet na těla, která se na ni tlačila. Marjorie, zástupce velitele Lady Ghosts, jí předtím radila, jak se uklidnit, když ji přemáhá strach.

Ta panika, kterou cítíš, Aster… když nějaký muž zvýší hlas nebo se na tebe špatným způsobem podívá… když se stane cokoli, co ti připomene dům radosti… jen si uvědom, že jsme to cítily všechny. Tvé tělo si myslí, že je znovu v nebezpečí, takže mu musíš připomenout, že není. Počítej nádechy. Zavři oči. Soustřeď se na přítomný okamžik.

A co když je ten přítomný okamžik nebezpečný? temně se tehdy zeptala Aster.

Pak si vzpomeň, že dřív už jsi nebezpečí přežila.

„Tamhle je radnice,“ řekla Raven a přetrhla Aster myšlenky. Ukázala na bílou budovu s kupolí. Vysoko na žerdi hrdě vlála arkettská vlajka, rudá krokev na šedém poli, a pod střechou bylo vytesané arkettské národní motto: SLÁVA ZÚČTOVÁNÍ.

Před budovou stálo velké dřevěné pódium, ozdobené fáborky. Skupina dobře oblečených mužů čisté krve – Aster předpokládala, že jsou to politici – byla usazená na tribuně za pódiem. Travnaté nádvoří před ním bylo ohrazené provazy a plné lidí dychtivých, až se objeví McClennon.

Celý prostor přetékal strážci zákona. Byli ozbrojení pistolemi a dlouhými puškami, hlídkovali pěšky nebo na koňských hřbetech, s funícími psy čistili oblast.

Raven se zamračila. „Samý odznak.“

„To je v pořádku. Čekaly jsme je.“ Ale ne tolik – Aster nikdy předtím při žádné veřejné události neviděla taková bezpečnostní opatření. Jejich útěk z domu radosti a pak znovu z McClennonova sídla musel staříkovi nahnat strach. Aster by to mohlo přinést jisté hořké zadostiučinění, kdyby to tak nemožně nekomplikovalo její záležitost. Dnes se k McClennonovi nedostane – to bylo jasné. Povzdechla si, vytáhla svou propustku a kývla na Raven, ať udělá totéž.

„Hej, vy tam!“ ozval se nejbližší strážce, jakmile je zahlédl, jak se přibližují k nádvoří. Mohutná ruka mu sjela k obušku u opasku. „S kým tu jste, děvčata?“

„Samy!“ zářivě odvětila Aster. Přinutila se k úsměvu. U mrtvých, šlo jí to mizerně. Kde je Violet, když ji člověk potřebuje? „Pan Wise byl tak laskavý, že nám dovolil strávit odpoledne ve městě, a tak jsme si řekly, že se půjdeme podívat, co se tady děje.“

Muž přimhouřil oči, vzal si Asteřiny papíry a prohlédl je svou lupou. Když zjistil, že jsou v pořádku, vypadal skoro zklamaně.

„A ty?“ řekl nevrle a otočil se k Raven.

Raven ani nepředstírala úsměv, jen mu beze slova podala propustku.

„Dobrá, tak pokračujte,“ ustoupil strážce zákona a podal jim doklady zpět. „Ale nechci žádné potíže, rozumíte? Tohle tady jsou slušní lidi. Pokud uslyším, že si na vás dvě někdo stěžoval, bude si vás muset pan Wise vyzvednout v šerifově kanceláři. To vám slibuju.“

„Jistě, pane, děkujeme, pane,“ zašvitořila Aster. Bastard. Připojily se k davu.

„Drž se u mě,“ přikázala Aster, a zatímco se prodíraly davem dopředu, znovu se soustředila na svůj dech. „Nemůžeme si dovolit ztratit se v tomhle davu jedna druhé.“

„Bez obav. Nechci se k těm bohatým mizerům dostat o nic blíž, než musím,“ zašeptala Raven.

Našly si místo vedle koše na odpadky. Naštěstí se lidé kolem nich příliš soustředili na jeviště a Šťastných dívek bez doprovodu si moc nevšímali. Jen se od Aster a Raven mírně odsunuli, jako by byly součástí odpadků a páchly.

„Jako by se snažili předstírat, že nás nevidí,“ procedila Raven mezi zuby. „Myslíš, že by si ten chlapík tady vůbec všiml, kdybych mu teď štípla kapesní hodinky…“

Dav kolem nich náhle propukl v jásot, který přehlušil všechno ostatní. Jerrod McClennon přiklusal k tribuně a zamířil k pódiu, ruku zdviženou na pozdrav, rty prohnuté v úsměvu jako stahovací nůž. Měl na sobě kovově šedý oblek s krvavě rudým šátkem, zastrčeným v náprsní kapse. Za ním kráčeli dva ozbrojení plenitelé a jestřábíma očima pročesávali jásající dav.

Aster ztuhla. Být v Northrocku bylo i tak dost těžké, ale vidět znovu McClennonův obličej, spatřit ty plenitele…

Aster sevřela u boků ruce v pěst. Zrak se jí zamlžil.

Nejsi v nebezpečí. Neví, že jsi tady. Nemůže ti ublížit.

Znovu počítala nádechy, dokud se neuklidnila. Mezitím začal McClennon mluvit. Při tom zvuku naskočila Aster husí kůže.

„Děkuji, že jste se ke mně dneska odpoledne připojili,“ říkal McClennon. „Po dlouhých měsících kampaně ve Svrabu je dobré být zpátky v Northrocku – ve městě, kde jsem se narodil a vyrostl, ve městě úžasných lidí, v nejskvělejším městě na světě!“

Další aplaus.

„A to, čím je tohle město tak skvělé, je, že představuje to nejlepší z Arketty,“ pokračoval McClennon rovnou ve svém projevu.

„Bylo to zde, v tomto údolí, kde naše vojska přemohla poslední obranu Říše. A bylo to zde, přímo v této budově,“ ukázal na radnici, „kde si zakladatelé našeho národa vysnili svět, vybudovaný pro pracujícího člověka: kde se dokonce i ti nejbezvýznamnější z nás mohou dostat na vrchol a kde nikdo z nás nedostane méně, než si zaslouží. Den, kdy se jejich slova stala zákonem, byl dnem velikého zúčtování, a od té doby každoročně slavíme Den zúčtování! Sláva Zúčtování!“

„SLÁVA ZÚČTOVÁNÍ!“ zaburácel dav.

Aster ucítila bodnutí netrpělivosti. Tohle byl zatím naprosto typický začátek. Přece necestovaly celou cestu až sem, jen aby si poslechly McClennonovu řeč o jeho pokrouceném pohledu na Arkettu – Aster už tyhle lži znala ze všech novin a knih o historii, které kdy přečetla. Copak sem s Raven celou tu cestu vážily zbytečně?

Ale pak, po dalších minutách naleštěných řečí, se McClennon konečně dostal k prohlášení, na které čekaly.

„… a proto dnes hrdě oznamuji slavnostní otevření prvního domu radosti umístěného mimo Svrab, právě tady v Northrocku.“ Aster se bolestivě sevřela hruď. Vyděšeně se ohlédla na Raven, jestli slyšela správně. Raveniny medově hnědé oči odrážely zděšení. Jejich organizace už celé měsíce dostávaly zprávy o velkém stavebním projektu přímo v centru Northrocku. Snad herna, možná luxusní hotel. Ale skutečný účel před veřejností tajili – dokonce ani se svými konexemi Lady nevěděly, že nová budova má být domem radosti.

Když McClennon za hluku ovací pokračoval, Aster se napjala.

„McClennonovi a mnozí další vlastníci dlouho pracovali, aby ho vám všem přinesli,“ řekl. „Poprvé v historii našeho národa se nebudete muset vydávat do nebezpečí Svrabu, abyste si užili jeho nejcennějších rozkoší. Přinášíme ten odlehlý kraj k vám. Dveře se otevřou za dva týdny a paní domu už se tady usadila. Je čisté krve, jako všichni nejlepší z nás, a tak zajistí, že dívky v domě rozkoší v Northrocku budou nejlépe vycvičené v celé zemi. Nepochybuji, že podniku dodá lesk, který bude hoden tohoto skvělého města. Jsem si tím vlastně tak jistý, že jsem ji dnes přivedl s sebou, abyste se s ní mohli všichni setkat.“ McClennon se v očekávání široce zazubil. „Dámy a pánové, dovolte mi představit… Violet Fleur!“

Ne… Aster ztuhla krev v žilách. To nemůže být…

Nebylo možné, že by mluvil o její Violet. Její Violet drželi ve vězení. Její Violet byla pokládána za mrtvou. Její Violet…

… přicházela na pódium, zavěšená do elegantního mladíka, kterého Aster neznala. Zářivě modré šaty se jí vlnily u nohou, třpytily se, jako by byly střižené ze samého nebe. Obvykle rovné černé vlasy měla natočené, pečlivě vyčesané nahoru a převázané bílou stuhou. Dokonce i z téhle dálky dokázala Aster říct, že Violet přímo kypí zdravím, bílá kůže se jí ve slunci červenala. Když ji Aster viděla naposledy, Violet střídavě upadala do bezvědomí a hroutila se na zem, zatímco je pronásledovali McClennonovi plenitelé.

A teď stála McClennonovi po boku, svobodná žena. Komplic.

Aster se zvedl žaludek. Opřela se o koš na odpadky a vylekala holuba, který se tam usadil. Raven se na ni zděšeně zadívala.

„Aster? Co se děje?“ zeptala se jí šeptem a vzala ji za loket, aby jí pomohla narovnat se. Pak sledovala Asteřin pohled až k pódiu.

„… Počkat, to je tvoje Violet?“

Už ne.

Kolikrát se Aster zdálo o tom, že vidí Violet živou a zdravou?

Ale tohle – tohle byla noční můra.

„Dobré odpoledne,“ řekla Violet a usmívala se na dav. Hlas měla chladný a hladký jako sklo, zněl v něm stejný pánovitý tón, jaký Aster už dřív tisíckrát slyšela v Green Creeku. „A děkuji, že jste se k nám dnes všichni připojili. Jak mnozí z vás vědí, kdysi mě stíhal zákon kvůli mému spojení s uprchlými Šťastnými dívkami z Green Creeku. Proto mi dovolte, abych vám teď řekla, co jsem řekla i tady panu McClennonovi, když je konečně zatkli: nikdy jsem se s nimi nespolčila, ale byla jsem jejich zajatec. Přinutily mě využít moje znalosti hlavní dívky, abych jim pomohla uniknout. Zdálo se to jako nekonečná noční můra, která mě téměř zabila – a nebýt milosrdenství pana McClennona, který o mě měsíce pečoval, než jsem se uzdravila, byla bych teď bezpochyby mrtvá – jako ony. Proto považujte mou práci pro něj za způsob poděkování a věřte mi, když vám říkám, že jsem pro tuto věc ta nejlepší. Už vím, jak pracuje zvrhlá mysl, a vím, jak rozpoznat a vykořenit nebezpečné myšlenky dřív, než se stačí uchytit. Mé dívky budou loajální, poslušné a vstřícné – a to je slib, na který se můžete plně spolehnout.“ Otočila zářivý úsměv k McClennonovi: „Je pýchou mého života, že vám mohu pomoci udělat z tohoto snu skutečnost, pane McClennone, a dokud budu živa, budu vám vděčná za druhou šanci, kterou jste mi dal.“

Aster se třásla, snažila se zůstat vzpřímená. Kdysi byla doba, kdy Violet snila o tom, že se stane paní domu radosti. Aster však odmítala uvěřit, že by to Violet po všem, čím spolu prošly, pořád chtěla. Že by s něčím takovým souhlasila.

Violet určitě lže. Je to prostě dobrá herečka. Vždycky byla.

„Děkuji ti, Violet. Sám bych to nedokázal vyjádřit lépe,“ řekl McClennon a znovu zaujal místo za mikrofonem, aby se obrátil k davu. „A můžete si také klidně oddechnout s vědomím, že můj synovec Derrick pro mne na Violetinu práci dohlíží.“ Obrátil se k dobře oblečenému mladému muži vedle Violet. „Je to zatraceně těžký úkol, převzít vše, za co odpovídal jeho zesnulý starší bratr, a Derrick s touhle výzvou odvedl zatraceně dobrou práci. Dohlíží na tento dům radosti na Baxterovu počest a tyhle dveře se neotevřou, dokud k tomu McClennon nedá souhlas.“

Aster se krátce podívala na hubeného mladíka po Violetině boku – zrzavé vlasy měl dokonale ostříhané, a když se usmíval a mával davu, jeho modré oči neklidně těkaly. Aster mohla tušit, že je to nějaký mizerný McClennon. Stiskla čelisti. Věděla, že Baxter měl mladšího bratra, ale proslýchalo se, že je v cizině a studuje na nějaké internátní škole.

Teď ho povolali domů, aby zaujal Baxterovo místo. U mrtvých, s kolika McClennony Violet pracuje?

Jerrod pokračoval: „A nakonec vám mohu s nesmírným potěšením oznámit, že dům radosti v Northrocku bude první v zemi, kde budou Šťastné dívky začínat v den svých třináctých narozenin, místo v šestnácti.“

Dav se překvapeně zavlnil, ale brzy se překvapení změnilo v jásot. Veškeré Asteřiny emoce – vztek, který se jí hromadil v břiše, bolest, která ji tahala za srdce – při tomhle závěrečném prohlášení zmizely. Stála jako opařená, zatímco jí McClennonova slova zněla ozvěnou v mysli.

Šťastné dívky budou začínat v den svých třináctých narozenin.

Svých třináctých narozenin.

A pak se její emoce vrátily zpět jako přílivová vlna, vztek se změnil v zuřivost, bolest v odpor. Podívala se na Violet…

… a spatřila na ní odraz vlastní hrůzy. Violet otevřela ústa, v očích se jí leskl šok. O půl kroku couvla od McClennona. Vzápětí se Violet vzpamatovala, její výraz se vyhladil do obvyklého vyrovnaného úsměvu. Ale Aster si v tom okamžiku byla jistá dvěma věcmi: za prvé, o tomhle Violet nevěděla.

A za druhé, celou tu dobu měla nasazenou masku.

„Nechce s nimi pracovat,“ vydechla Aster. Tak se jí ulevilo, že ta slova vyhrkla bez přemýšlení. Napětí v jejích ramenou povolilo.

„McClennon ji k tomu nutí.“

Zdálo se, že ji Raven neslyší. Zkroutila rty v úšklebku. „Do horoucích pekel,“ zaklela tiše. „Třináct? Tvoje kamarádka je mizerná zrádkyně.“

„Ne, není,“ šeptem jí odpověděla Aster. „Jen hraje svou roli. V tom byla vždycky dobrá. Ale vidělas teď její výraz? Bylo to pro ni překvapení.“

„No a co?“ zasyčela Raven. „Jak s nimi vůbec může pracovat? Raději bych zemřela, než abych se nechala předvádět na tom jevišti.“

Aster byla na okamžik v pokušení souhlasit. Pak se jí ale v žaludku usadila jistota. Trvalo jí dlouho, než Violet porozuměla, a ještě déle, než se jí naučila důvěřovat. Violet si Asteřinu důvěru vysloužila.

„Nedělala by to, kdyby měla na vybranou,“ řekla Aster a pomalu zavrtěla hlavou. „Musí na ni mít nějakou páku – možná s nimi spolupracuje jen proto, aby jim zabránila udělat něco mnohem horšího. Potřebuje naši pomoc, Raven.“

Raven si založila ruce. „Naši?“

Aster se zamračila. Pokud nedokáže přesvědčit ani Raven, jak se jí podaří přemluvit ostatní Lady Ghosts?

Když ale Aster viděla Violetin nucený úsměv, zatímco ji Derrick McClennon odváděl z pódia, věděla, že nemá jinou možnost než to zkusit.

„Šťastné noci ve třinácti?“ tiše opakovala Marjorie, rozhněvaně a nevěřícně. Seděli s Aggie každá po jedné straně Priscilly, která zatím během celého Asteřina a Ravenina hlášení neřekla jediné slovo. Všech pět se setkalo kolem stolu v místnosti, které Lady s laskavostí říkaly kapitánčin hlavní stan – ve skladišti proměněném v kancelář, kterou sdílely všechny tři velitelky. Tady Priscilla školila nové rekrutky, tady Aggie připravovala dívky na cestu přes hranice, tady Marjorie naslouchala a radila každému, kdo si potřeboval vylít svůj hněv, žal a strach.

A teď právě tady Priscilla s ostatními rozhodnou, jak nejlépe reagovat na zničující zprávu, kterou jim Aster přinesla.

Priscilla se předklonila na židli. Dřevo zaskřípalo, jak se její váha pohnula. Čelo měla svraštělé zjevnou úzkostí.

„Kdy bude ten nový dům radosti otevírat?“ zeptala se tiše.

„Za dva týdny,“ řekla Aster. Chloupky se jí ježily, jen když na to pomyslela. „To není moc času, ale když si pospíšíme, mohly bychom přijít s plánem, jak proniknout dovnitř a dostat Violet odtamtud…“

„Brzdi,“ řekla Aggie a zvedla ruku. „Myslela jsem, žes říkala, že jim Violet bude sloužit jako nová paní domu? To zní, jako že si vybrala stranu.“

„Ne, o to jde – nevybrala si,“ naléhavě prohlásila Aster. „Nebyly jste tam, neviděly jste její obličej. Neměla tušení, co McClennon plánuje.“

„Na tom nezáleží. Tak jako tak s ním pracuje,“ namítla Marjorie. „Vím, že jste si vy dvě byly blízké, Aster. Vím, jak to musí bolet, vidět, že tě zradila po tom všem, čím jste si společně prošly. Ale nemůžeme dovolit našim emocím, aby nám zamlžily úsudek, a pravda je, že Violet si tvou důvěru nezaslouží. Už ne.“

Aster sevřela područky židle a zabořila nehty do dřeva. „Nic nevíte,“ zamumlala temně. „Nemůžete mít ani ponětí, co s námi McClennon dělal. Jaké mučení mohl Violet až do teď připravit, aby ji přinutil souhlasit. Není jeho partner. Je jeho vězeň.“

Konečně Priscilla promluvila, jemným, ale pevným hlasem.

„I kdyby to byla pravda, Aster, to, co navrhuješ – vloupat se do toho domu radosti a nějak Violet zachránit –, je prostě nemožné. Tak neoperujeme. Pracujeme v rámci zákona. Víš to.“

„Ale teď není čas udělat věci správně,“ řekla Aster. V jejích slovech prosakovalo rozčilení. „Obstarat peníze na propustky, nechat je vystavit, vymyslet příběh, kterému by uvěřil i Jerrod McClennon…“

„… je nemožné,“ zopakovala Priscilla. „Je mi líto, ale Violet je prostě příliš viditelná. Je teď mimo dosah naší pomoci.“

„Promiňte, paní, ale to prostě nemůžu přijmout. A krom toho, kdybychom dostaly Violet pryč, odloží se otevření domu radosti. Musíme to udělat, kvůli všem těm dívkám…“

Priscilla vstala, nohy židle zaskřípaly o kámen. Opřela se dlaněmi o stůl.

„To stačí,“ řekla tiše. „Chceme něco udělat, Aster. Ani na okamžik nenaznačuj, že ne. Ale součástí téhle práce je dělat těžká rozhodnutí. Nebudu riskovat celou naši práci pro jednu dívku, která naši pomoc možná ani nechce.“

Dělat těžká rozhodnutí.

Přesně k tomu ji Violet vždycky povzbuzovala.

Aster se podívala na Raven, která zůstávala zticha a ve stínu vlasů měla nečitelný výraz. Očividně se nechystala angažovat.

„Ten nový dům radosti bude naše priorita, Aster,“ ujišťovala ji Marjorie, která nejspíš viděla zděšení v její tváři. „Děkujeme za důkladnou zprávu. Najdeme způsob, jak těm dívkám pomoct, to ti slibuji. Jen potřebujeme čas.“

Čas, který neměly.

„Samozřejmě,“ řekla Aster a prkenně vstala. „Děkuji.“ Část jí samotné uvažovala, jestli by se neměla omluvit, že vyvolala hádku, ale nedokázala se k tomu přinutit. Byla příliš rozhněvaná. Neměla pocit, že ji zradila Violet, ale Lady Ghosts. Následovala je, důvěřovala jim, idealizovala si je… ale přes všechno dobré, co udělaly, nebyly ochotné přijmout takovou míru rizika. Dívky kvůli domu budou trpět.

Aster zamířila za Raven zpět do jejich ložnice a vřelo to v ní. Jejich spolubydlící byly venku za svou denní prací. Šít přikrývky na prodej nebo fermentovat tabák nebo pečlivě plnit nějaký další úkol, který je stovky mil vzdálený skutečnému cíli – osvobozování dívek, které byly v pasti. Čekalo se, že se k nim Aster s Raven připojí. Že budou pokračovat, jako by se nic nestalo. Aster rozčileně skopla boty, a když narazily do zdi a nechaly tam stopy, cukla sebou.

„Promiň,“ zamumlala k Raven.

„S tím si nelam hlavu,“ řekla Raven. Přeměřila si Aster, pak se uvolnila a povzdechla. „Poslyš, Aster… Měla jsem ti tam trochu víc pomoct. S Priscillou. Nemám v povaze strkat nos do věcí jiných lidí, ale… Souhlasím s tebou. Musíme něco udělat.“

„Nemám ti to za zlé. Nedala by se přesvědčit ničím,“ řekla Aster. Posadila se na kavalec a prohrábla si krátké vlasy. „A chápu, proč se tak bojí. Trvalo jí dlouho, než vybudovala, co tady máme. Ale pokud Lady Ghosts nejsou ochotné pomoct Violet, budu to muset udělat sama.“

Raven vykulila oči. „Chceš se sama vrátit do Northrocku? To je sebevražda.“

„Já vím. Ale nemůžu ji tam prostě nechat,“ tiše odpověděla Aster. Když v Northrocku uviděla Violet, veškerou úlevu, kterou cítila, zcela zastínil hněv z představy, že Violet dobrovolně pracuje pro McClennona. Ale teď věděla, že to tak není…

Bylo by lepší, kdyby nás opravdu zradila.

Teď jsme my ti, kdo jsme ji zradili, když jsme ji opustili.

„Jsou prostě věci, které bys nepochopila,“ řekla Aster nakonec.

„Co je na tom k nechápání? McClennon má tvoji kamarádku. Ty ji chceš zpět. Ale přesto se musím zeptat, jestli ta dívka opravdu stojí za to, abys kvůli ní umřela.“

Aster svraštila čelo: „Není to jenom o Violet. Je to o všech těch dívkách. Dům radosti v Northrocku nemůže otevřít, pokud nebudou mít paní domu.“

Ale v koutku mysli, potichoučku, si Aster pomyslela: Ano.

„No, tvoje intuice tě dostala až sem. Nepočítám, že by se právě teď pletla.“ Raven si shrnula vlasy z obličeje. „Takže? Chceš společnost?“

Aster zavrtěla hlavou. „Cením si tvé nabídky, ale nemůžu žádat, abys taky riskovala život. Ale mohla bys mi udělat laskavost a krýt mě? Jenom… vymyslet si něco, čemu Priscilla uvěří, až si uvědomí, že jsem pryč.“

„Jenom jestli se vrátíš, Aster,“ řekla Raven a do hlasu se jí vkradl vzácně vážný tón.

„Slibuju, že ano,“ ujistila ji. Jen doufala, že mluví pravdu.

4

Aster se odkradla pryč druhý den ráno – na koňském hřbetě. Když se skrze houští prodírala směrem k Northrocku, oblečená ve svých starých džínách a kabátu, krev jí hučela důvěrně známým vzrušením. Teplo pozdně odpoledního slunce ji hřálo do zátylku. Vědomí, že je znovu na útěku, v ní vyvolalo zvláštní nedočkavost. Už žádné dusivé módní šaty, držení jazyka za zuby a předstírání, že je někým, kým není. Už žádné čekání na svolení, aby mohla udělat, co je třeba. Jestli selže, nebude moct obviňovat nikoho jiného než sebe. Ale aspoň bude moct odpočívat v pokoji, s vědomím, že pro Violet udělala všechno, co mohla.

Aster sice mohla s Priscillou nesouhlasit, ale poslední, co chtěla, bylo prozradit krytí organizace – což znamenalo, že se dnes večer nemohla vydávat za fortunu Anthonyho Wise. Jakmile se dostane do Northrocku, zakryje si krk šátkem, a do té doby se bude držet stranou cesty.

Kůň ji nesl pod nízkými převislými větvemi. Aster se sklonila a zaklela, když projela skrz lepivé hedvábí pavučin. Po měsících s Lady Ghosts, kdy jí propustka dovolovala pracovat otevřeně, bylo nepříjemné muset se znovu prodírat mezi stromy. Bohaté zelené lesy severní Arketty nebyly tak zrádné jako větrem ošlehané a prachem udušené hory Svrabu, ale pořád to byla namáhavá cesta. Na zpocené kůži se jí rojili komáři a koňská kopyta se bořila hluboko do bláta. Tak daleko na severu nebyli žádní mstitelé, ale pořád tu byli kojoti a medvědi a chřestýši. Přála si, aby tady byl Zee, který by jí pomohl, nebo kdokoli z jejích starých přátel. Ale teď už byla jen míli od Northrocku a brzy bude zpátky v civilizaci.

Ne že by se tím něco zjednodušilo, pomyslela si zachmuřeně.

Zakrytí značky, až se dostane do Northrocku, znamenalo, že bude mít velmi omezený čas na práci – na nalezení domu radosti a nějakého úkrytu poblíž, odkud bude moct prozkoumat situaci, nebude mít víc než třicet minut. Bude muset najít způsob, jak se do budovy vloupat a jak s Violet utéct – a při tom všem na sebe nesmí upoutat pozornost. Aster se neodvážila doufat, že dům radosti nebude vůbec hlídaný, ale doufala – vzhledem k tomu, že byl ještě prázdný –, že nebude střežený tak pečlivě jako Green Creek. Ale kdyby ano… no, měla s sebou svůj nůž a taky revolver. V několika posledních měsících pravidelně trénovala střelbu a od doby, kdy byli na útěku, se hodně zlepšila. Přesto revolver stále používala nerada.

Doufala, že dnes v noci na to nedojde.

Aster si našla cestu přes poslední pruh lesa a pak vyjela na hřbet, ze kterého měla výhled na město a farmy pod sebou. Tam zastavila, sáhla pro svou brašnu a našla v ní šátek. Aster už dávno vyměnila starý šátek, který před mnoha měsíci ukradla v Augieho stáji: tenhle ušila sama, z jemné černé bavlny zdobené stříbrným kašmírovým vzorem. Omotala si ho kolem spodní poloviny tváře a vzdychla do lehké látky. Pak si stáhla rangerský klobouk do čela. Podobně jako na noži u boku bylo i na vklouznutí do staré rutiny cosi vzrušujícího. Dokonce i nebezpečí bylo téměř vítané.

Byl dobrý pocit být zpátky.

Aster zamířila s koněm z lesa a na hlavní cestu, kde se o manévrovací prostor přetlačovaly dostavníky, nákladní vozy a cestovatelé na koňských hřbetech. Kůže pod šátkem už začínala

lehce hřát – první příznak zakrytí značky. To teplo případně zesílí v pálení, pálení se změní v bolest, bolest se stane nesnesitelnou a značka začne žhnout tak jasně, že bude prosvítat látkou, prokletý inkoust zářící jako cejch.

Když Aster z východní strany vjela do města, cesta se postupně ještě víc zaplnila. Večerní slunce na obloze klesalo a město Northrock se proměňovalo: krámy zavíraly, voltrická světla na ulicích ožívala a dělníci mířili domů v hlučných tří nebo čtyřčlenných hloučcích, zatímco bohatí projížděli rušnými ulicemi v kočárech. Aster netrvalo dlouho ztratit se ve vřavě. Uvázala koně ke sloupku a pokračovala pěšky, aby na sebe poutala méně pozornosti. Když se prodírala davem, poškrábala se na krku. Přistála pohledem na kamelotovi prašné krve, který postával na rohu.

„ZÚČTOVAČ, VEČERNÍ VYDÁNÍ,“ vyvolával chraplavě. „DVA MĚĎÁKY.“

Najednou ji něco napadlo. „Jeden si vezmu,“ řekla a rychle vylovila peníze. Přesně jak tušila, McClennonovo prohlášení se dostalo na první stranu. Prudce noviny otevřela a přelétla článek. Někde tu musí být adresa domu radosti.

No tak, no tak…

Tady.

Aster zastrčila noviny do brašny a vyrazila k cíli zkratkou. Teď už její značka začínala pálit – ještě to nebolelo, ale bylo těžší se soustředit. Pod šátkem už taky musela začít matně červeně svítit. Neměla moc času. Na další ulici zahnula za roh a spěchala podél bloku.

A tam, jako silueta, která se rýsovala proti tmavnoucímu nebi, stál dům radosti.

Nebylo možné splést si ho s ničím jiným. Na rozdíl od praktických, hranatých budov, které lemovaly většinu ulic Northrocku, byl tenhle dům cvičením v přehánění: třípatrové panské sídlo s fialovou a krémovou omítkou, širokými arkýřovými okny a verandou kolem dokola. Z místa, kde Aster stála, nedokázala odhadnout, kde může být Violetin pokoj, ale stačilo vědomí, že je tak blízko, a sevření v hrudi trochu povolilo.

Vydechla a začala se rozhlížet po cestě dovnitř. Zelené prostranství kolem zabíralo celý blok, pečlivě posečený trávník byl posetý mladými stromky a zastřiženými keři. Budova, na které ještě očividně probíhaly poslední úpravy, byla obestavěná bludištěm lešení. Celý pozemek lemoval plot z drátěného pletiva. Pár zvědavých kolemjdoucích hledělo skrz plot dovnitř, ale dva plenitelé, hlídající pozemek, popoháněli každého, kdo se zdržel příliš dlouho.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sestry zúčtování.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.