Skřítek Borýsek a jeho kamarádi

Laskavé pohádky ze záhorovického lesa

Libuše Křapová

1. Skřítek Borýsek a lesní víla Majdalénka

Jednou do lesa přišla velká vichřice. Vítr fičel, stromy se ohýbaly a ve vzduchu kroužilo otrhané listí. Ze statné borovice se ulomila větev a spadla pod strom, do hustého borůvčí.

Když přišlo ráno, vítr se utišil. Zpod mraků vykouklo sluníčko a smálo se na krajinu pod sebou. Hromada větví na zemi pod starou borovicí se zachvěla. Pak ještě jednou... a vykoukla z ní hlavička. Zamrkala očkama, kupka se znovu otřásla a vylezl zpod ní skřítek. Rozcuchaný, vykulený, modrý od borůvek. Poskočil si na zelené travičce, vytřepal z vlasů jehličí a rozhlédl se.

„Haló, je tu někdo?“

„Haló,“ zavolalo mu to zpět. Že by ozvěna? Někde v koruně zacvrlikal ptáček, ale jinak bylo ticho. Skřítek to zkusil znovu.

„Halóó!“

„Halóó,“ ozvalo se opět. Skřítek zesmutněl. Byl sám v lese, nikoho tu neznal, měl hlad a bylo mu zima. Otřel si mokré tváře a ze všech sil znovu vykřikl.

„Haló, haló, je tu někdo?“

„No tady, vždyť na tebe volám. Pomoz mi přece!“

Skřítek se rozhlédl, ale nikde nikoho neviděl.

„Kde jsi?“ zeptal se.

„Tady, za pařízkem,“ zavolal tenký hlásek. Skřítek se honem rozběhl na pomoc. Za pařezem, zachycená na součku za sukýnku, visela malá lesní víla. Skřítek jí šetrně pomohl vymotat sukýnku a postavil vílu do mechu.

„Jmenuji se Borýsek,“ představil se a dvorně se uklonil.

„Já jsem Majdalénka,“ usmála se na něho víla. „Kde ses tu vzal?“

„Šel jsem do světa. Chtěl jsem přespat tady, na borovici v ptačím hnízdě. Jenže jak byl ten velký vítr, sfouklo mne to dolů, do borůvek.“

„Máš modrý nos,“ zasmála se opět víla Majdalénka. „Pojď, půjdeme ke mně do domečku, umyješ se!“

Vzala Borýska za ruku a chtěla se rozběhnut po louce. Ale sotva udělala první krok, vykřikla.

„Au, to to bolí,“ a v očích se jí ukázala slzička. „Asi jsem si poranila nožičku,“ a ukázala Borýskovi velkou modřinu na kotníku. Borýsek se zamyslil a pak se poškrabal za uchem.

„Co budeme dělat? Je tvoje chaloupka daleko?“

„Ne, jenom kousek, víš? Támhle za tím velkým bukem je velká bříza, v ní mám já domeček.“

„No dobře, tak já tě tam zkusím donést,“ rozhodl se Borýsek. Vzal vílu do náruče, udělal pár krůčků... a zakopl o kamínek.

„Ouvej,“ vykřikla znovu Majdalénka, a zase se jí v hlase zachvěly slzičky. „Nožička bolí!“

„Copak se vám stalo?“ zeptal se někdo za Borýskovými zády. Borýsek, celý zadýchaný snahou neupustit Majdalénku na zem, se otočil. Za ním stál srneček Tonda, takový větší srnčí kluk.

„Majdalénku bolí nožička, pomoz mi dostat ji domů,“ poprosil ho Borýsek. Srneček poposkočil, bokem se natočil ke skřítkovi a vybídl ho.

„Posaď mi Majdalénku na záda, vím, kde má domeček, zanesu ji tam.“

Srneček Tonda pak opatrně kráčel a Majdalénka se pořádně držela jeho krátké srsti na hřbetě. Borýsek poskakoval kolem nich a starostlivě upozorňoval, kde je jaká spadlá větev nebo větší trs trávy. To aby Tonda taky nezakopl a Majdalénku něco nezabolelo.

Doma ji posadili na židli a nožičku pěkně ovázali. A Majdalénka se na ně usmála, hezky jim poděkovala, že se o ni tak postarali a nabídla jim čaj z borůvkového listí a borůvkový koláč. Jejda, to byla dobrota.

A tak se z nich stali kamarádi.

2. O srnečkovi Tondovi

Srneček Tonda je jako každý kluk. Veselý, neposedný, mlsný a pořád někde dělá nějakou neplechu. Má zvědavá hnědá očka, hebkou srst a dlouhé tenké nožky.

Nedávno přiběhl za Majdalénkou – zrovna seděla na pařízku a zašívala si roztrhanou sukénku.

„Majdalenko, Majdalénko,“ volal už z dálky, „Majdalénko, to ti byla legrace!“

Celý udýchaný a rozesmátý doběhl blíž a rozpovídal se.

„Byl jsem včera na procházce a přišel jsem až k plotu, víš, podobnému, jaký je tady v našem lese.“

„Vím, Toníku,“ řekla Majdalénka. „Rostou tam malé lesní stromečky, ten plot je tam právě proto, abyste je vy lesní zvířátka nemohla okusovat.“

„Opravdu?“ podivil se Tonda. „Ale když ty malé stromečky jsou tak dobré, mám moc rád, když je najdu na pasece, mňam. Majdalénko, já jsem byl moc zvědavý, co je za tím druhým plotem. Tak jsem tam chvilku stál a koukal se. A viděl jsem tam dědečka s babičkou. Dědeček prohlížel nějaké stromky a babička kytičky. A povídali si o jablíčkách a švestkách – co to je, Majdalénko? To u nás v lese nemáme.“

„To je ovoce, Toníku, roste také stromech. U nás v lese jsou pod dubem žaludy, pod bukem bukvice...,“ ani nedopověděla a nedočkavý srneček jí skočil do řeči.

„Já jsem chtěl vidět, co to je, tak jsem tam dnes zase šel a oni tam měli pejska Ferdu,“ Toník se znovu zasmál. „Ten ti je legrační, takový malý a rezavý, víš? Trošku jako liška Sára, co bydlí pod mezí. Ferda mne neviděl, ale pořád vesele štěkal a běhal za plotem. Majdalénko, on se mi tak líbil, myslíš, že by to mohl být taky můj kamarád?“

„Srneček a pes kamarádi?“ užasla Majdalénka. „To jsem ještě nikdy neviděla! Toníku, vždyť tady v lese máš tolik kamarádů, nechoď k domečku dědečka a babičky. Ještě by se ti mohlo něco stát.“

Jenže Tondovi to nedalo. Příští den ráno už opět stál za plotem a nahlížel do zahrádky. Nikde nikdo, tak si dodal odvahy a začal koumat, jak se přes ten plot dostat. Napřed ho zkusil přeskočit, ale plot byl moc vysoký. Tonda spadl na zem a narazil si kopýtka.

„Tak ho zkusím zbourat,“ pomyslel si srneček a vší silou strkal do plotu hlavou. Nešlo to. Rozběhl se a vrazil do plotu čelem.

„Ouvej,“ v očích se mu objevily slzy a na čele narůstala veliká boule. A plot se jenom trošku zachvěl a stál dále.

„Asi to nepůjde,“ řekl si srneček a chvilku smutně koukal do zahrádky. Pak se otočil a pomalu odcházel podle plotu k lesu. A hele, co to vidí? Úplně v rohu zahrádky, pod velkým modřínem, je v plotu díra, chybí v něm dvě plaňky. Otvor je veliký akorát tak pro malého srnečka. To je něco pro Tondu. Hup, proskočil mezerou a byl na zahradě. Dychtivě se rozhlížel kolem.

Na zahradě rostly různé keře a malé i velké stromy. Kousek níže po svahu byly záhony. Tonda se první rozběhl k nim. Ochutnal to zelené na jednom záhonu a poskočil k druhému. Pak si ukousl větvičku z jednoho keře, z druhého, a už okusuje větvičky na malých stromcích. Poskakoval z jednoho místa na druhé, až doskotačil pod velkou jabloň. Pod ní ležela krásná velká červená jablíčka. Tonda si je chvíli prohlížel a pak jedno postrčil čumáčkem. Jablíčko se rozkutálelo z kopečka. Tonda se zasmál. Strčil do druhého, do třetího se chystal zakousnout.

Jejda, to to zabolelo. Pod krásným červeným jablíčkem byla schovaná vosa. Zrovna si taky pochutnávala, a když jablíčko poskočilo, lekla se a štípla Tondu rovnou do čumáčku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Skřítek Borýsek a jeho kamarádi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.