© Matěj Dadák, 2021

Cover illustration © Michal Chodanič, 2021

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2021
(elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0668-2 (PDF)

ISBN 978-80-275-0669-9 (ePUB)

ISBN 978-80-275-0670-5 (MobiPocket)

Děkuju všem, bez nichž by to nešlo: Petře, Šimonkovi, Mikuláškovi a v neposlední řadě také sluchátkům s aktivním potlačením okolního hluku.

Říká se, že jako první odletí ptáci, ale když nad tím tak přemýšlím, nejdřív ztichly cikády. Severní vítr z hor, který tři týdny rozhazoval po krajině kontejnery na odpad jako průvan krabičky od léků, utichl už před dvěma dny, a tak to ticho bylo o to výraznější. Zcela hladké moře. Nebe bez mráčků. Na horizontu v dálce tanker a nad ním slunce. Nebýt těch povalených kontejnerů na pláži, tak svět vypadal jako pohlednice — lákavě, ale beze zvuku a ploše. Možná si to tak vybavuju proto, že svět dnes vypadá úplně jinak. A to nejen díky tomu, že zvuk se — přirozeně — do krajiny vrátil.

„Shoot me — tum du duuum duuooum, shoot me — tum du duuum duuooum, shoot me — tum du duuum duuooum, shoot me — tum du duuum duuooum,“ kroutil se Arnošt u stolečku před třemi mladičkými hosteskami. „Musí to začít nějak takhle, to je jedinej možnej otvírák, dneska s odstupem času se nedá uvěřit tomu, že to původně otvírák být neměl, natož že se ta deska málem jmenovala Everest!“

„Jaká deska?“ pípla téměř neslyšně hosteska C.

Arnošt spráskl ruce. „Tak to je pak těžký, to je pak těžký se domluvit, to tady můžu syčet ‚shoot me‘ donekonečna. Jak mám s váma mluvit o literatuře, když neznáte poslední desku Beatles?!“

„Jo, to je ta fotka s tím přechodem!“ zasvítily oči hostesce B, která byla s googlem nejrychlejší ze všech.

„Ano ta, přesně ta fotka na přebalu Abbey Road, poslední desky Beatles. Poslední studiově nahraný desky Beatles, přesněji… jasně, poslední je Let It Be, ale Abbey Road nahráli až po ní. Tak si to najděte na Spotify, nebo co používáte, a pochopíte, že neexistuje jinej otvírák než Shoot me — tum du duuum duuooum — Come Together — jedině tak ta deska mohla začít. Tak si to pusťte, já ještě donesu víno, vy si to zatím pusťte a pak se můžeme bavit dál.“

Arnošt svůj hlouček hostesek, které začaly hledat skladbu v mobilech, opustil a vydal se řídnoucím sálem směrem k vinnému baru. Bylo to už dávno po jeho rozmáchlém období, poté co jeho prvotina Lidé za oknem byla nominována na prestižní literární cenu. Normálně o tom už Arnošt sám od sebe nemluvil, ale ten večer udělal výjimku. Zmínil se o svém úspěchu těm třem hosteskám, nejspíš zejména kvůli pohledu hostesky B. Ovšem, co už Arnošt při té zmínce uvedl nepřiměřeně tišším hlasem, bylo, že šlo o nominaci v kategorii pro začínající autory, prostě to „začínající“ lehce zamaskoval pokašláním a natočením hlavy trošku stranou, směrem k hluku večírku, aby mu bylo špatně rozumět. Ale vlastně ne, buďme alespoň na začátku knihy upřímní — informaci se začínajícími autory zamlčel zcela a záměrně, a když si sáhneme úplně do svědomí: Arnošt v podstatě u toho stolečku zašumloval i slovo „nominace“, takže znělo jako „dokonce“ a znělo to tak i Arnoštovi, ani se při té lži nečervenal — nepokládal ji za lež, on se v tu chvíli zase cítil jako laureát, už tomu sám zase na okamžik uvěřil.

Vždycky tvrdil, že literárními cenami, bez ohledu na jejich prestiž, pohrdá, ale po oné nominaci ten malicherný předsudek vzal pokorně zpátky. Kniha Lidé za oknem se konečně dočkala pozornosti, uznání a snad i určité rehabilitace v očích čtenářů, ne všechny recenze byly úplně nadšené, avšak nominace je smetla ze stolu. Arnoštovi to porozumění, pochopení a ocenění jeho debutu dodalo nečekanou inspiraci a vzpruhu a v následném rozmáchlém období bleskově vychrlil hned několik děl nových. Jedno z nich neslo název Intermezzo, ten příběh se bohužel nedá vyprávět, jenom číst, jak Arnošt během charitativního večírku u několikáté skleničky vína hosteskám vysvětloval, to prostě není možné jen tak vyprávět.

„Proč ne?“ zeptala se hosteska B — ta nejhezčí z hostesek —, poté co se Arnošt vrátil ke stolku s vínem pro všechny a dívky se jednoznačně shodly, že Come Together byl vynikající a jediný možný otvírák pro poslední desku Beatles. A Arnošt s tím počítal, doufal v to, že zrovna hosteska B bude zvídavá, co za těmi jeho okolky vězí.

„Protože se mi příčí vyprávět příběh jiným způsobem, než jsem ho napsal, a ani to neumím a vyprávět ten děj lineárně se mi příčí dvojnásob, to bych ho nemusel psát, ale pouze líčit jako nějakou špatnou anekdotu, což si nezaslouží ani ten příběh, ani vy.“

Nato hosteska B, krytá před okolním světem vysokým stolkem na občerstvení, vyklouzla jedním pohybem z lodičky a opřela si chodidlo přes nárt druhé, už bosé nohy. Mohlo to být proto, že se chystala po dlouhé směně ještě chvíli postát a poslouchat, nejspíš to bylo ale proto, že dobře věděla, jak ji Arnošt celý večer pozoruje. Každopádně mu to neuniklo — hosteska B si na tom dala záležet. Naklonila se k němu blíž.

„Prosím.“

Arnošt se zatvářil, jako by ho její frivolní nátlak mučil.

„Lidi za oknem jste asi nečetly?“ zeptal se bez jakékoliv naděje.

Hostesky zakroutily provinile hlavou.

„Nevadí. Jenom by bylo trošku jednodušší o tom s váma mluvit. Intermezzo totiž na mou první knihu navazuje, nebo přesněji, prolíná se s ní. Vypravěč v mém románu Intermezzo je bezejmenný — nijak se mu tam neříká, my mu ale pro přehlednost nějak říkejme, jedno jak… třeba Matěj.“

„Jo. Matěj je hezký jméno,“ schválila to hosteska B.

Arnošt kývl a pustil se do vyprávění.

„Dobře, takže tenhle Matěj jednou v baru potkal Sylvii, která byla daleko mladší než on. Ještě studovala. Oslovil ji a hned ten první večer skončila u něho doma, jako to často hladové studentky dělávají, nechají se mužem pozvat do bytu za účelem vyjíst mu ledničku a důvod, kvůli kterému si je tam ten muž pozval, berou jako zpestření, ale zároveň jako samozřejmost. Přespí-li taková studentka u muže, logicky se s ním vyspí, pokud tedy on není našrot nebo gay. Ale gay by před ní nejspíš zbrkle a chaoticky nezavíral skříně, ve kterých studentka tuší rezidua spodního prádla mužovy expartnerky, se kterými se muž nechce ze sentimentálních nebo zcela praktických důvodů rozloučit. Sylvie poté, co vyjedla Matějovu ledničku, nejdřív chvilku hledala vhodně divokou hudbu a potom skákala na sedačce. Bavilo ji, jak jehla na vinylové desce následkem toho přeskakuje a zároveň jak Matěj v dychtivém očekávání věcí příštích to strpí, protože zálibně pozoruje její do rytmu poskakující ňadra, přerušovaný dotek chodidel s povrchem sedačky, na různě dlouhou dobu odhalené části nohou nad koleny a díky tomu divočení stále více vlasů unikajících z gumičky do jejího obličeje. A pak se s ním Sylvie hned tu první noc se vší samozřejmostí vyspala.“

Hosteska C zčervenala, zbylé dvě se naopak tvářily, že ony už mají tuhle životní etapu za sebou, ale Arnošt věděl, že nemají, že je jenom jakožto posluchačky dostal do té správné polohy, našel vodítko, se kterým se mohou v tom příběhu ztotožnit. Hostesky byly ve stejném věku jako Sylvie, a mohly tedy myslet jako ona, mohly si představovat tytéž chyby a tytéž důvody, proč ty chyby opakovat, jako tehdy Sylvie. Arnošt v této fázi vzal z tácku od procházející hostesky další skleničky vína pro sebe a své ukradené hostesky a pokračoval:

„A začali se vídat pravidelně. Matějovi ale připadalo, že možná jen on ten chaos mezi nimi považuje za vztah, často na Sylvii čekal různě po restauracích nebo u sebe doma, přišla pozdě a podle vrávoravé chůze, smíchu a rudých skvrn od červeného vína na rtech bylo jasně patrné, že už někde vysedávala bůhví s kým, a bůhví proč se jí nemohl od předchozího večera dovolat. Tiše trpěl a nebyl už zdaleka tak naivní, aby si myslel, že poté co mu vyjedla tu první noc ledničku, udělala Sylvie výjimku. Představoval si, kolik ledniček už takto vyjedla a zda v tom náhodou nepokračuje i po tu dobu, co se scházejí. Nechtěl na ni ale zase tlačit, aby ji nepolekal, aby toho živočicha nevyplašil, to jen když se opil, neubránil se patosu a snažil se jí popsat potenciál, který mezi nimi cítil. Sylvie, jako by ho v těch chvílích vůbec neposlouchala, začala jiné téma, nebo ještě častěji, protože k onomu patosu obyčejně docházelo poté, co prosouložili značnou část noci, spokojeně usnula, ale potom, třeba o týden později, když ji vezl do školy, ho zničehonic pevně objala, že skoro nemohl řídit. Matěj niterně věděl, ano, to je reakce na to, co k sobě cítíme, to je odpověď na to, jestli Sylvie také vidí ten potenciál mezi námi dvěma, dobře že jsem na ni nespěchal!

A měl skutečně pravdu. Pochopil to objetí v autě správně. Sylvie krátce poté sama navrhla, že se k němu přestěhuje. Matěj byl v sedmém nebi. A za tři měsíce Sylvie promovala se zásnubním prstýnkem na ruce.“

„Tak to jí slušně vymyl mozek,“ ulevila si hosteska C.

„Vždyť je to hezký!“ setřela ji hosteska B.

„Je to strašně brzo, přece,“ kroutila hlavou hosteska C. „Kolik jí bylo?“

„Dvacet čtyři.“

„A tomu Matějovi?“

„Třicet šest.“

Hosteska C skepticky kroutila hlavou, ale hosteska A se na Arnošta usmála. „Mně se to taky líbí. Povídej dál.“

„O prázdninách ji Matěj představil příbuzným. To byl otec ještě zdravý. Celá Matějova rodina přijala Sylvii s nadšením. I Matějova sestra Alenka. Už nad ním v tomhle ohledu tak trochu zlomila hůl, nevěřila, že vůbec může mít seriózní vztah. Vypadalo to, že se Sylvie pro život s Matějem narodila. Alenka jí tehdy doslova řekla: Tys ho zachránila.

A po svých posledních školních prázdninách si Sylvie našla práci, seriózní práci v jedné vlivné a perspektivní korporaci. Propadla té práci a propadla taky tomu potěšení, že může přispívat na domácnost. A začala se jinak oblékat. Ta nová Sylvie už pro svůj seriózní životní postoj potřebovala i vnější výraz, nejen v kanceláři, ale i v civilu. Okamžitě zestárla o deset let, ne pleť, ne oči, ne snad že by jí tělo ochablo, naopak, byla ještě pevnější, než když studovala, protože teď se pravidelně trápila ve fitness centru. Ale jestliže dřív byla erotickým snem mužů jako Matěj, teď se pomalu, ale jistě dostávala do kategorie mokrého snu učňů lačnících zprznit vzdělanou reprezentantku vyšší střední třídy. Už žádné vyjídání ledniček, ani skákání na sedačce, ani rozmazané řasy. Ne, teď na večeři do restaurace za Matějem přišla vždycky včas, nikdy ne dřív, ale přesně v dohodnutou hodinu, protože se jí na ruce blyštily zbrusu nové třicetišestimilimetrové Rolex Datejust s černým ciferníkem.

A pak Matějův otec onemocněl a on za ním často dojížděl z Prahy do Brna a musel se o něj postarat. A Sylvie i přes svoje vytížení mu v tom obětavě pomáhala. Matěj žasl, jak se v ní zmýlil, jak se z té nedochvilné a divoké studentky před jeho očima proměnila v ženu, všechno bylo mezi nimi jiné než na začátku, cítil, že se z toho počátečního pobláznění plného úzkosti stala láska, cítil, že Sylvie je ženou jeho života, nicméně to evidentně k jejich štěstí nestačilo. Matěj totiž potkal Kláru.“

„Cože?“ vykřikla hosteska C. „Vždyť takovou Sylvii chtěl! Vždyť si ji tak vychoval, vždyť ji tak svázal a postupně předělal v něco, co se k němu podle něj hodilo! Vždyť ona kvůli němu dobrovolně obětovala část dětství. Ona by se na něj měla vykašlat, a ne on na ni. To přece nemá logiku! To přece nejde!!!“

Arnošt přešel tenhle rozhořčený výlev hostesky C a omluvil se, že si musí odskočit. Na toaletách zvažoval, jestli to v tomhle bodě raději zcela neutnout, ale pak se přece jen k dívkám vrátil. Frivolní hosteska B už byla samozřejmě pryč, zbylé dvě ji omlouvaly, že musela skončit dřív, že se musí připravovat na nějakou zkoušku do školy, Arnošt po pravém důvodu té lži nepátral, ty dvě zbylé na něj naléhaly, že má rozhodně pokračovat ve vyprávění.

„Matěj poznal Kláru na akci firmy, kde pracovala Sylvie. Dal se s ní do řeči a pak ji o několik dní později pozval na oběd. Bavilo ho s Klárou mluvit. Měl pocit, že ho chce poslouchat a že ji skutečně i zajímá, co Matěj říká, a nečeká jen na příležitost, až stočí téma hovoru sama k sobě. A Matěj to celé bral na lehkou váhu, protože předpokládal, že jediné riziko pro jeho vztah se Sylvií by bylo opakovat tytéž vzorce, to znamená: najít si krásnou mladou a drzou studentku, jako bývala Sylvie. Vůbec ho nenapadlo, že by Klára mohla znamenat nebezpečí, že by skákala na sedačce, ničila jeho sbírku vinylových desek, a i kdyby to nakrásně udělala, Matěj si byl jistý, že by ho ten pohled maximálně pobavil, spíš rozčílil, nejpravděpodobněji by jí ve svém bytě něco takového vůbec nedovolil vykonávat, protože představa Kláry skákající na sedačce se diametrálně odlišovala od vzpomínky na Sylvii skákající na sedačce. Nemělo to co dělat se stylem odrazu, zvolenou sukní či postavou. Zkrátka ke Kláře se něco takového vůbec nehodilo, a tak byl Matěj v její přítomnosti absolutně klidný a měl téměř čisté svědomí.“

„Hajzl,“ zavrčela hosteska C, dopila svou skleničku a postavila před sebe tu, co zbyla po hostesce B. Arnošt si toho nevšímal, taky řádně upil vína a pokračoval:

„Ten společný oběd byl zvláštní. Klára se živě zajímala o Matějův vztah se Sylvií. Matěj se nejdřív trochu zdráhal, ty dvě se znaly od vidění z práce, ale Klára naléhala, a tak jí ukazoval v galerii telefonu i společné fotky se Sylvií, mluvil o jejich seznámení, životě a o tom, jaká bývala a jaká je teď, jak se změnila. Matěj věděl, že by měl být vlastně šťastný, ale přistihoval se při tom, že ho ten úžasný Sylviin vývoj paradoxně znepokojuje a děsí. Klára Matěje ujišťovala, že to je přirozená fáze lásky, že má být na svou ženu pyšný, že by ji ráda poznala blíž. A pak s Matějem otěhotněla.“

„Kdo otěhotněl? Sylvie?“ zeptala se zmatená hosteska A.

„Ne, Klára, samozřejmě,“ odpověděl Arnošt tiše.

„Matěj ani pořádně nevěděl, jak k tomu celému došlo. Vždyť ona se pořád zajímala o jeho vztah, o Sylvii, o podrobnosti jejich soužití, o jejich plány do budoucna. Něco Matěje na Kláře fascinovalo, pořád nevěděl přesně, co to je, každopádně jí byl na krátký okamžik posedlý natolik, že ji oplodnil. Musel to Sylvii vyklopit.“

Hosteska A dlouze pokyvovala hlavou, pak si přečetla jakousi zprávu na displeji mobilního telefonu a omluvila se, že má venku odvoz, a že až Intermezzo vyjde, a ona nepochybuje, že vyjde, určitě si to přečte a zjistí, jak to bylo dál. Arnošta to dost mrzelo, protože jestliže nejprve mluvil ke třem hosteskám, zůstala mu tam teď jen jedna. Což by tolik nevadilo, horší bylo, že jako první odešla ta nejhezčí z nich — frivolní hosteska B. Ta druhá, hosteska A, co se právě loučila, byla také hezká, ale ta, která tam s Arnoštem evidentně chtěla zůstat, hosteska C, byla vyloženě nehezká. A tak během dalšího líčení po ní pošilhával a upíjel víno rychleji a rychleji a snažil se z její vizáže vyextrahovat něco, co by ho lákalo, ale nedařilo se mu to a vůbec se mu nechtělo vyprávět, ale hosteska C byla dychtivá dozvědět se, jak to bylo dál, a tak Arnošt, s pečlivým důrazem na to, aby byl co nejstručnější, povídal:

„Matěj Sylvii popsal Klářino těhotenství jako nehodu, problém, který chce s ní jako se ženou svého života řešit. Jenže Sylvie mlčela, ještě ten večer se odstěhovala a brzy nato odletěla do Kanady.“

Hosteska C začínala tušit, že ji Arnošt bere s příběhem tak trochu na hůl.

„Počkej, počkej, počkej. Ona o něj nebojovala? Jí to bylo jako jedno? To mu aspoň na odchod nedala facku? Nechtěla si to s tou Klárou vyříkat? Vždyť jim zničila vztah! Nebo jí to přišlo vlastně vhod?“

Toho se Arnošt bál, tušil, že hlubiny ženské duše se nedají popsat lapidárně, tedy možná ano, ale nikoliv ženě jakožto posluchačce, dají-li se popsat vůbec a komukoliv. Pokusil se zatvářit tajemně, ale ve skutečnosti se na tu dívku hloupě šklebil.

„Jasně že to Sylvii nepřišlo vhod. Jasně že ji to ranilo a jasně že plakala, ale až pak, tajně, když ji neviděl. A bojovat o Matěje? Jaký argument asi mohla Sylvie předložit proti plodu v Klářině břiše? Mohla jich sesumírovat bezpočet, počínaje jejich fyzickou blízkostí, společnou vášní pro víno, synchronizovaným přetáčením, když v noci spí přitulení k sobě, stejným prahem dojetí a stejnou měrou osvíceného cynismu, se kterým spálili její kompletní sbírku knížek Paula Coelha, kterými Sylvii periodicky obdarovávaly škodolibé spolužačky, ale co je to proti budoucímu dítěti? Co je to proti zárodku života v břiše jiné ženy? Nic, nula, třesky plesky. Odjela do Kanady, dělala tam vzhledem ke svému vzdělání a schopnostem podřadnou práci pro stejnou korporaci jako v Praze, byť za daleko víc peněz, ale nebyla tam šťastná, to musí prozatím o Sylvii stačit.

Místo ní teď bydlela v jejich bytě těhotná Klára. Dala-li se Klára předtím označit za zvláštně empatickou mladou ženu, těhotenství z ní udělalo až nesnesitelně přecitlivělou bytost. Matěj byl z toho zoufalý, snažil se ji ze všech sil podpořit a pochopit, ale nechápal zhola nic. Bála se jezdit metrem, protože tam jezdí zlí lidé. Bála se jezdit po dálnici. Kdykoliv jeli na návštěvu k Matějovu otci do Brna, museli jet po okreskách. Každou noc ho několikrát budil její řev. Myslela si, že dítě v ní umřelo. Že přestalo dýchat, že mu netluče srdce, a ona se o tom nemá jak přesvědčit. Matěj se děsil dne, kdy přijde porod, ale když ten den nastal, Klára se zvláštně uklidnila. Proběhlo to naprosto bez problémů. Matěj odstřihl malého Jiříka od Kláry, takové to show pro tatínky, symbolická pomoc porodní asistentce, Jiřík se brzo přisál a začal pít mlíčko, vyčerpaná Klára spokojeně usnula. Matěj zaplatil za to, že ušetřil zdravotnicím práci s přestřižením pupečníku a taky za úschovu pupečníkové krve, na tom Klára trvala, kdyby se v budoucnu miminku něco stalo, chtěla ji mít po ruce. A konečně se uklidnil. Noční můra s porodem odešla. Za tři dny si odvezl Kláru s Vlastíkem domů a…“

„S Jiříkem,“ opravila ho hosteska C.

„Prosím?“

„Jiřík, řekl jsi Vlastík.“

„Ano, Jiřík, samozřejmě že Jiřík,“ opravil se netrpělivě Arnošt a napadl ho přitom elegantní zvrat. „Odvezl si je s Jiříkem domů a několik dní nato, když se vrátil z práce, našel Kláru mrtvou v kuchyni na podlaze.“

Pro hostesku C to nabíralo až příliš velký kalup. Rozhořčeně kroutila hlavou, zatímco Arnošt přemýšlel, jak to celé ještě víc zhustit, a hlavně nějak přesvědčivě ukončit, jenže hosteska C se otřepala a začala ho bombardovat otázkami.

„Jak zemřela? Infekce? Laktační psychóza?“

Arnošt pokrčil rameny a během toho rychlého pohybu mu mozek pracoval na dvě stě procent.

„Snědla hrst lístečků z oleandru,“ hlesl přidušeně.

„Cože?“

„Hrst lístečků z oleandru. Ve Středozemí se tím hubí krysy. Říkali to v rádiu, když Klára vyskládávala nádobí z myčky. Uvědomila si, že jeden oleandr v terakotovém květináči mají na terase sousedi. Jen se natáhnout. Stačí dva lístečky a pro dospělého člověka je to jistá smrt. Klára si definitivně rozmyslela původní plán vypít dvě lahvičky náplně do elektrického odpuzovače komárů, ty odložila na ledničku, a snědla celou hrst lístků oleandru. A pak se tam dost dlouho svíjela v křečích. Matěj ji ale našel už naštěstí mrtvou. Aspoň to příšerné umírání nemusel vidět. Aspoň toho ho ušetřila, a navíc se nezapomněla podložit ubrusem.“

Hosteska C třeštila oči, tvářila se jako převrácená beruška, co se nemůže otočit ze zad zpátky na nožičky. Možná štítná žláza, napadlo Arnošta. Bylo jasné, na co se zeptá, a skutečně:

„A to dítě? Co Jiřík? Jiřík byl doufám v pořádku?“

Arnošt si povzdechl.

„V rádiu říkali: dva lístečky pro dospělého člověka, pro dítě stačí jeden. Udělala to, když spal. Asi odvar, nebo co, protože novorozenec rozhodně nespolkne žádný lísteček, ani kdyby mu chutnal.“

„Ale proč?!“ kroutila hlavou zděšená hosteska C.

„Nechala dopis na rozloučenou.“

„Jakej dopis? Co tam psala? Jak tohle někdo může vysvětlit? Jak něco takovýho může někdo ospravedlnit?“

A tady už Arnošt úplně pustil pumu z klece.

„Psala o bezvětří, které co nevidět nastane. Psala o prchajících zvířatech. Psala o tom, že někdo co nevidět vypustí moře. Že ta chvíle nastává. Že ona to už viděla. Jak to vypadá. A nedovolí, aby to viděl její syn. Cizí člověk. Matěj pro ni byl cizí člověk. Cizí lidé byli vlastně všichni kromě ní a jejího syna. Žít znamená vidět tu hladinu mizet. Proto Matěje nechala žít. Psala o tom, že zvažovala, jestli mu dát ten oleandr do salátu. Zachránilo ho paradoxně to, že pro ni byl cizím člověkem. Jinak by ho ta pomatená kunda určitě taky otrávila.“

Arnošt zmlkl a s jistým druhem vyčerpání hleděl na hostesku C. Její zprvu zkroucený obličej se úplně vyžehlil, oči netěkaly, ale zůstaly zabodnuté někde ve vesmíru. Rty se snažily cosi vyslovit, ale žádný srozumitelný tón z nich nezazněl. Arnošt k ní naklonil hlavu. A ona to zopakovala:

„Proč se to jmenuje ‚intermezzo‘?“

Arnošt pokrčil rameny.

„Protože Sylvie se potom k Matějovi vrátila.“

Hosteska C jen kroutila hlavou.

„Jak spolu po tom všem mohli žít?“

Arnoštovi jí bylo najednou strašně líto. Hosteska C přece za nic nemůže. Litoval hostesku C a na sebe se zlobil. Nic už na něj nefunguje. A katarzi si právem nezaslouží. Vztekle rozhodil rukama a skoro křičel.

„Já jsem vám to říkal! Nedá se to takhle vyprávět, ale já jsem to říkal! Nedá se to vyprávět lineárně. Já jsem vás varoval hned na začátku. Jen jsem říkal, že dobrá kniha musí začínat: Shoot me — tum du duuum duuooum… jako otvírák z Abbey Road, Come Together, to jsem říkal a tím jsem chtěl i skončit, nechtěl jsem nic vyprávět.“

Hosteska C položila oddaně ruku na tu Arnoštovu a ten předstíral, že se uklidnil.

„Chtěla bych to číst. Nebo aspoň slyšet. Chtěla bych o nich vědět víc. Tady už nám nic nedají, půjdeme ještě někam?“

Arnošt kývl.

„Jen si skočím pro tašku.“

Nechal hostesku C čekat u stolku a zmizel v šatně. Ve frontě si nadával, proč na ten večírek vůbec lezl. A hlavně proč o tom mluvil. Stokrát si to zakazoval. Není schopen o tom mluvit. Není schopen o tom psát. Není schopen psát o čemkoliv. To bylo Arnoštovi jednou provždy jasné. Stejně jako to, že Intermezzo nikdo nikdy nevydá. Minimálně Arnošt to nedopustí. Skrz věšáky pokukoval na hostesku C, která se narychlo voněla nápodobou Hugo Bosse z kabelky. Představil si, jak by se na ni asi tvářil tata. Co by na ni asi řekla Alenka. Pokusil se představit si hostesku C, jak skáče na sedačce. Přikrčil se a nenápadně zmizel zadním vchodem.

část první

lidé za oknem

1.

Když za sebou Arnošt doma zavřel dveře a otočil kolečkem bezpečnostního zámku nadoraz, chvilku v kuchyni hledal čistou skleničku, nebo aspoň nějakou PET láhev v ledničce, ale našel tam jen dijonskou hořčici, parmazán a zbytek rýže v krabičce, kterou si před několika dny přinesl z asijského bistra za rohem. Chvilku do ledničky ještě zíral. Bylo jasné, že žádná rozumná kombinace z tohoto spotřebního koše nevznikne. Stejně jíst v tuhle hodinu je nesmysl a ve srovnání se stavem bytu obecně to byl snadno řešitelný kout, v zásadě oáza pořádku v nekonečné Sahaře bordelu. V kuchyni to bylo vzhledem k oběma přeplněným dřezům nemožné, a tak se Arnošt napil přímo z kohoutku v koupelně. Potom ze sebe shodil oblečení, oblek vyvěsil, pratelný zbytek nacpal přímo do pračky a na třetí pokus ji zavřel. Taková příprava na praní. První fáze. Další fáze bude koupit prášek a pračku zapnout, jen si na to vzpomenout. Po krátké sprše se oblékl do županu, který ale vzápětí znechuceně sundal. Ještě jednou dvířka bubnu otevřel a marně zkoušel, jestli dovnitř nedostane i ten župan, z čehož ho rozbolela hlava. Tak župan spolu se zhruba třetinou obsahu pračky vložil do koše na špinavé prádlo. Pračku zavřel tentokrát na první pokus a Öko Lavamat mu za to poděkovala pregnantním germánským kliknutím, jaké jen umějí v Rumunsku vyrobit.

Pohledem se vrátil ke koši na prádlo — jedné z prvních věcí, co do bytu přinesla Sylvie. Arnošt tehdy dost okázale protestoval. Okázale proto, že to byl počátek vztahu, byl rád, že Sylvie přece jen svolila, že se sestěhují k němu do tohoto bytu. Protože Sylvie chtěla samozřejmě bydlet někde na Letné nebo na Vinohradech. Ale Arnošt se stěhovat nechtěl. Hlavním důvodem, který opakoval Sylvii jako mantru, byla křivka tendenčnosti, která se zejména na Letné blížila vrcholu. Každý v té době chtěl bydlet na Letné a byl za to ochoten se třeba i uskromnit. Podle Arnošta ale Letná v zásadě přitahovala všechno, od čeho chce mít rozumný člověk přiměřený, ne-li totální odstup. Být v dosahové, nebo ještě lépe nedostupné vzdálenosti od takové čtvrti je daleko výhodnější než být v jejím epicentru, vysvětloval Sylvii, v obklíčení jejích obyvatel, v pasti. Někdo tam možná cítí ducha liberalismu, vůni pohankových palačinek a polévky pho, podle Arnošta v tom odéru ale spíš dominují psí hovna a okázalost.

Sylvie musela dát tehdy Arnoštovi za pravdu, že i když je mladší než on a nevidí tyhle atributy genia loci Letné tak vyhraněně, chápe ho. Může se stát, že za pět až deset let názor změní a bude v tom postoji stejně radikální jako on, a to už určitě budou mít děti a děti přesazovat je daleko složitější a v Arnoštově bytě v Dejvicích je nakonec taky hezky. Je to dobrá čtvrť, hned vedle Letné, možná trochu usedlejší, ale koneckonců blíž k metru. Arnošt si oddechl, protože druhý a ruku na srdce i hlavní ze všech argumentů, proč se nestěhovat, byla cena, kterou platil za pronajatý byt — opravdu velmi přátelská cena oproti velmi nepřátelským cenám na Letné, pro nové obyvatele Letné. Na začátku vztahu se nehodí příliš tenhle důvod vypichovat, zvláště mladší ženě, která by mohla začít pochybovat o mužově bonitě, budoucí mužově bonitě nebo si muže rovnou podvědomě zaškatulkovat jako člověka buďto nebonitního, nebo lakotného, což ve výsledku znamená pro ženu totéž: stále lacinější dárky, praktičnost na úkor estetičnosti, zubní pasta dovymačkávaná pomocí poruchového mechanismu zakoupeného na webových stránkách Tchibo, super last minute dovolená, což jsou v zásadě vždycky přízemní stavebně neoddělené kóje deset kilometrů od moře se stolečky tak blízko, že člověk detailně slyší ukrojení každého obdélníčku lovečáku u sousedů ob apartmán vlevo, a úplně nejhůř: zásnubní prstýnek se zirkonem — zirkon přece vypadá naprosto stejně jako diamant a z chirurgické oceli se vyrábějí i skalpely, tak co by chtěla?

Z výše uvedených důvodů byl Arnošt rád, že si na to Sylvie přišla sama, že skočila po tom argumentu o tendenčnosti Letné, o Vinohradech nakonec ani nepadla řeč. Sylvie se přistěhovala a postupně předělala Arnoštův bývalý mužský byt na byt ženský; jako devadesát devět procent bytů, které se dají všanc ženskému smyslu pro domácnost, vznikl tedy byt naprosto ideální pro jednu až dvě ženy, uspokojivý pro smíšené nájemníky a naprosto nevhodný pro osamělé muže. Arnošt ale musel hájit pozice, a proto téměř proti všemu, co Sylvie do bytu přinesla, okázale protestoval. Tenhle koš na špinavé prádlo se mu ale opravdu nelíbil: „Proutěnej koš se prostě nehodí do koupelny!“ ječel Arnošt. Ještě si tehdy nedovolil protestovat logicky a lapidárně, jen okázale a přehnaně, jakoby v žertu, jak to u mužů čerstvě zamilovaných do žen jejich života bývá. Proti koši v koupelně Arnoštovi nestálo za to protestovat věcně a autenticky. Výsledek je takový, že dneska má v koupelně proutěný koš, ale nemá v bytě žádnou ženu.

Oblékl si maskáčové teplákové šortky a tričko, bez váhání zamířil k posteli, přehodil z ní kupu vypraného, ale nevyžehleného oblečení na křeslo a umínil si, že ten marast zaspí. Ale nedařilo se mu usnout, vlastně ani necítil velkou únavu, nebyl ani moc opilý. Ale přesně cítil ten zítřejší lehký tlak ve spáncích a v zátylku, který ještě víc než sebeukrutnější bolest hlavy bude Arnošta definitivně paralyzovat v případném pokusu o psaní. Vždycky to tak bylo a bude. To malé nepohodlí, ta drobná překážka, banální kocovinka se mu jeví jako nepřekonatelná. Dokáže psát v horečce, dokáže psát s řemeslníky řádícími s kangem v koupelně, dokáže psát v totálním stresu i bezbřehé euforii, ale nedokáže psát, když cítí nepatrný tlak v hlavě. Ještě kdyby snad byl nemocný, mohl by si vzít prášek a psát, ale Arnošt ví, že nemocný není, a i kdyby to sám před sebou předstíral a vzal si prášek, zmizí pouze bolest (Arnošt žádnou bolest necítil, ale dokázal si ji představit), ale ten tlak zůstane.

Nad tím nepatrným tlakem v zátylku a ve spáncích devadesát devět celých devět desetin procenta populace mávne rukou, přisoudí jej konzumaci alkoholu z předchozí noci a pod tlakem pracovních povinností se jim daří ten tlak v hlavě ignorovat, vůbec je nenapadne, že by je měl nějak omezovat. Dokonce i profesionální řidič ví, že může s klidným svědomím usednout za volant, nemusí jet ani striktně podle předpisů, policie ho jistě nezastaví, a i kdyby zastavila a dala mu dýchnout, nenadýchá nic. O pilotech ani nemluvě, intenzivní změny tlaku, které musí denně v kokpitu absolvovat, se vůbec nedají srovnávat s tím náznakem, s tou alikvotní imitací tlaku, co zažívá Arnošt. Pilot se ale do kokpitu bez zaváhání posadí, a ještě klidně laškuje s letuškou, žertuje interkomem s pasažéry, pak hladce přistane, sklidí za to rozpačitý aplaus a jde si zdřímnout do hotelu. (Neprospal-li značnou část letu.) To Arnošt se ani neodváží usednout k počítači. Ba co hůř, když Arnošt cítí ten tlak v zátylku, tak nemůže ani přemýšlet.

A tím pádem nemůže ani usnout. Není ani unavený, ani dostatečně čerstvý na to, aby vstal a chodil. Mohl by uklízet, ale nechce mařit den, jehož velkou část by mohl konečně zase věnovat psaní, tedy za předpokladu, že by se mu ulevilo. Arnošt ví, že se mu neuleví, moc dobře to ví, ale stejně se do úklidu nepustí, neusne, jen tak leží a pozoruje, pomalu, pomaloučku pozoruje další promarněný den. A snaží se nemyslet na to, že zítra, až se vzbudí, najde byt ve stejném nepořádku jako dneska a v tom bordelu kolem se nebude moct absolutně soustředit na práci. Pustí se tedy neochotně do úklidu. Prvotní idea bude taková, zbavit byt těch nejvíc do očí bijících důkazů selhání Arnoštovy péče o pořádek.

Jenže pokud přestaneme ignorovat fakt jako takový a zaměříme se na něj, zasype nás svými bližšími detaily jako přesně mířenou napalmovou sprškou; spoušť, kterou jsme prve vnímali jako jedno konkrétní ohnisko s jedním konkrétním řešením, teprve teď vidíme diferencovaně. Ano, stále existují řešení, a to okamžitě opustit nebo rovnou zapálit byt, nebo nejlépe obojí. To si ale Arnošt nemůže dovolit. A proto musí řešit postupně detail po detailu. A každý detail je teď samostatným faktem, který ho zasype napalmovou sprškou svých vlastních detailů. Toho se Arnošt děsí. Ví, že s pauzou na svačinu, oběd, druhou svačinu a večeři by uspokojivý úklid zabral minimálně jeden den. Tedy za předpokladu, že usne a ráno se probudí čilý, aby mohl pracovat, potažmo předtím uklízet. Byly dvě hodiny v noci. To ráno nebude dobré, to rozhodně nepůjde hladce.

Ale vtom si uvědomil, že ráno má schůzku se svým nakladatelem. Jak na to mohl zapomenout! Takové schůzky jsou součástí práce, každý na ně chodí. Na schůzce nemůže psát, to prostě fyzicky nejde, mít zároveň schůzku a zároveň psát. Není důvod k výčitkám. Slastně zavřel oči a usnul jako neviňátko.

2.

„Děláte ještě na tom Intermezzu? Nikdo z nás si nemyslí, že by to byla špatná kniha, je určitě zajímavá a formálně originální. Originální a působivé cvičení stylu, jak kdosi v redakci řekl. Jenom si myslíme, že po úspěchu s Lidmi za oknem, po té nominaci, byste měl napsat něco, co má tak trochu blíž k lidem. Ke čtenářům. Chápu, že v první verzi rukopisu sledujete jiné…“

Tady Arnošt poprvé svého nakladatele přerušil.

„To ale není první verze. Je to hotový. Respektive, další verzi psát rozhodně nebudu.“

Nakladatel si ukousl z croissantu a lžičkou k tomu soustu doloval pěnu z dávno dopitého cappuccina. Normální člověk by u této činnosti zvládal i mluvit. Ne tak nakladatel. Soustředil se jenom na tu žemli a pěnu a předpokládal, že Arnošt bude trpělivě čekat, až se uráčí zareagovat. Arnošt už tuhle obsesi, dost možná i strategii toho rozšafného muže dobře znal, a tak v mezičase v klidu pozoroval cvrkot kavárny Etesian, kde se obvykle scházeli. Po chvíli nakladatel konečně pěnu dosrkl.

„Jistě, podle vás je to hotové, já vám rozumím, Arnošte, ale podle nás je na tom ještě dost práce. Ty perspektivy… nemůžete je střídat nahodile… to je chyba, Arnošte.“

„Nestřídám je nahodile. To, že z toho nečouhají dráty, že po prvních dvou kapitolách nenastolím otrockej princip, kterým pak čtenáře systematicky umořím, je záměr. Dokonce to, že tu strukturu nevidíte, je záměr.“

Nakladatel se blahosklonně usmál, ale Arnoštovi bylo jasné, že ho urazil.

„Co já, ale pokud tu strukturu neuvidí kritik, je to průser, Arnošte, to sám dobře víte. Kritik popíše jenom to, co přečte. A nebude to číst zdaleka tak vstřícně jako já. A běžný čtenář bude také zmatený. Když bude v té knize listovat v knihkupectví, bude zmatený, zvlášť když jde o autora, kterého nejspíš prozatím nezná…“

„Můžete mít samozřejmě pravdu,“ skočil mu raději do řeči Arnošt. „Ale je třeba dodat, že ani Lidé za oknem už v knihkupectvích dávno nejsou, takže v nich nikdo listovat nemůže, pokud je nemá doma nebo si je nepůjčí v knihovně.“

Nakladatel zase kýval s pohledem na šálek, jako by zvažoval ještě poslední sklizeň už neexistující pěny.

„Ano, Arnošte, to je pravda, tak to bohužel v distribuci chodí. Ale ti, co ji četli, vaši knihu chválili. Uznávám, že není novým čtenářům zcela dostupná, ale snažíme se na ni všemožně upozorňovat. My všichni v nakladatelství si totiž nemyslíme, že by to byla špatná kniha! Jen měla možná špatný název.“

Arnošt vždycky osobně jednal pouze s majitelem nakladatelství. S redaktorkou, která na knize pracovala, komunikoval výhradně elektronicky a s šéfredaktorkou, co řešila smluvní a jiné záležitosti, stejně tak. Dokonce spolu ani nemluvili po telefonu. Arnošt zpočátku tu myšlenku pokládal za vtip, ale teď, když sedí se svým nakladatelem a mluví s ním tváří v tvář, si je stoprocentně jistý, že v nakladatelství pracuje pouze tento pán a z nějakého důvodu střídá další alter ega — redaktorku, které spíš autor promine případné fatální nepochopení stylistického záměru, a šéfredaktorku, řešící ošemetné záležitosti ohledně odměn, termínů a podobně. Když hrál nakladatel sám sebe, in natura, byl to vždycky tento hodný a chápavý člověk. Schéma geniální, přehledné, funkční a maximálně úsporné. Arnošt se každopádně rozhodl na narážku na špatný název jeho první knihy raději vůbec nereagovat.

„Já osobně už na Lidi za oknem nemyslím, už mě to nezajímá. Tím pádem mě nezajímá ani Intermezzo. Měla to být variace na ten příběh. Příběh v příběhu. Nevyšlo to. Dávám to k ledu. Potřebuju jít dál. Každým dnem mám silnější pocit, že na mě svět zapomíná.“

Nakladatel souhlasně a procítěně pokyvoval hlavou.

„Jsou tu přece ta čtení. Dohodli jsme vám několik plnohodnotných čtení. Honorovaných čtení.“

Poslední větu dodal s nepatrným důrazem na první slovo.

„Ale já přece nemůžu donekonečna objíždět knihovny s jedním textem. Přistihuju se při tom, že mě irituje vlastní hlas. To by ještě až tak nevadilo, ale mně už leze na nervy i ten text samotnej, a to jsem Lidi za oknem ještě donedávna považoval za dobrej text. Navíc bylo pro mě dost těžký o tom psát, ustát to, nejen před rodinou, a rozpitvávat to na čteních… je to pro mě těžký. To snad chápete…“

Nakladatel — zpátky ve formě — se pokusil o jakýsi výstup z jednání.

„Máte přece řadu kratších próz. Když k tomu něco připíšete… nebo co kdybychom to spojili s Uměním fugy?! Ten rukopis se nám v redakci taky dost líbil, i když nám nepřišel vhodný k samostatnému vydání. Ale rozhodně to bylo zajímavé počtení.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Muž bez jazyka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.