Sophii, Timovi a Louisovi;
jsou tím nejlepším, co mě v životě potkalo

Publikace vznikla s podporou
Českého literárního centra,
sekce Moravské zemské knihovny v Brně,
v rámci autorského stipendijního programu 2021

© Bianca Bellová, 2022

Cover art © Martin T. Pecina, 2022

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2022
(elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-1195-2 (PDF)

ISBN 978-80-275-1196-9 (ePUB)

ISBN 978-80-275-1197-6 (MobiPocket)

prolog

V arabské čtvrti Al Halísa sicilského města Palerma žila krásná dívka. Byla ctnostná a milovala jen své květiny. Když jednou na balkoně zalévala ibišky a jasmíny, zahlédl ji pohledný saracénský kupec. Zahořel k ní zoufalou láskou, kterou nedokázal uhasit ani modlitbou, ani těžkým vínem. Chodíval pod dívčin balkon, klečel na jednom koleni a beze slova zamilovaně hleděl vzhůru, kde jeho milovaná stříhala růže a zpívala pomerančovým květům. Dívka nebyla z ledu a zanedlouho šarmantnímu Saracénovi otevřela své srdce i vrátka.

Jejich láska byla hluboká a milování vášnivé a nenasytné. Milenci setrvávali v objetí do kuropění a slibovali si věrnost až za hrob.

Pak dívka zjistila, že jí její milý zapomněl říct, že má v Orientu, kam se brzy chystal navrátit, ženu a děti. Propadla se do hlubin zoufalství a ponížení. Počkala, až její miláček usne, a uřízla mu hlavu. Tak ji už nikdy nemohl opustit. Z jeho ušlechtilé saracénské hlavy si udělala květináč, do kterého zasela semínka bazalky. Každý den je pak zalévala slzami. Bazalka vyrostla do nevídané síly a vydechovala omamnou vůni, která se večer co večer nesla Al Halísou jako předtím sténání milenců. Způsobovala, že se každý kolemjdoucí na chvíli zastavil a vzpomněl si na okamžik, kdy miloval tak moc, že si přál zemřít.

Lacrimosa dies illa,

qua resurget ex favilla

iudicandus homo reus.

Huic ergo parce, Deus:

Pie Jesu Domine,

dona eis requiem. Amen.

Slzavým dnem bude, Pane,

o němž viník k Soudu vstane

z hrobového svého lože.

Tohoto pak šetři, Bože.

Milý Pane Ježíši,

dej jim odpočinutí. Amen.

Dies irae, Tommaso da Celano

I.

Kluk se poškrábe na noze, má na ní zaschlý strup od minula, kdy ze stromu seskočil příliš rychle. Strup ho zaujme, začne ho soustředěně olupovat, dokud ho nestrhne celý. Sykne. Z rány se vyvalí čerstvá krev. Je rudá jako skleněná lampa na krku obchodníka Izara.

„Kuš, nebo ti natluču,“ zavolá Kluk na psa, který na něj štěká pod stromem. „Jestli nás prozradíš, jestli kvůli tobě náš strom někdo objeví…“ zavrčí na psa Kluk, jak to viděl u otce, takže pes stáhne ocas mezi zadní běhy a ztichne, „seš mrtvej. Jestli nás prozradíš, dám tě rasovi.“

„Musím jít,“ řekne Kluk a otočí se na svého přítele. „Kdybych se nevrátil do popravy, otec mě seřeže. Přijdu zase zítra.“ Dotkne se zlehka ptáčat v klíně svého přítele, pak přítelova rukávu a seskočí. Dopadne s lehkostí kočky. Pes začne na Kluka skákat, může se pominout radostí.

„Kuš!“ zvolá Kluk. Pes před ním běží domů a neustále se otáčí. Občas se zastaví, sedne si a podrbe se za uchem. Kluk je rád, že jde pes s ním, i když má blechy; musejí projít Údolím ztracených dětí, jemu se tam vždycky trochu stáhnou půlky, a tak si dodává odvahy zpěvem. Ze skály tu trčí kamenné hlavy dětí, které prázdnými očními důlky hledí z minulosti před sebe a z úst jim mezi zuby vyrůstá uschlý mech. Jsou tak děsivé, že kluci z města dostanou jméno vždycky až poté, co dokážou Údolím projít a neposrat se. Kluk tudy chodívá už dlouho, takže by svoje vlastní jméno už klidně mohl mít, ale nemůže to nikomu říct. Kdyby se někdo dozvěděl, že chodí Údolím ztracených dětí, mohli by odhalit strom s jeho přítelem. To by byla ta nejhorší věc, jaká by se mu mohla stát.

Pokaždé když pes strne a nastraží uši, strne Kluk s ním. Když Kluk tiše hvízdne, pes zkamení jako Lotova žena. Pohybují se v souladu jako dvě paže jednoho těla.

„To je hovnařův kluk!“

U městské brány projdou bez problémů, hlídka je zná, Kluk s otcem strážné míjejí často, když nosí svůj tovar za město sedlákům. Když tudy šli naposledy, Kluk zakopl a vylil kýbl, sám se zamazal a uhodil. Nebrečel, dokonce ani nevzlykl, rychle vstal a oprášil si špinavá kolena, zatímco voják v roztrhané haleně u městské brány se smál a ukazoval na Kluka prstem. Kluk zvedl svůj kýbl a po očku pozoroval otce, ale ten se tvářil jakoby nic, jen mlčky pokračoval v chůzi. Když za nimi strážný volal, ať si ten smrad odnesou, že on v něm bude muset na slunci stát ještě hodiny, položil otec Klukovi beze slova ruku na rameno a nechal ji tam, dokud hlídce u městské brány nezmizeli z očí.

Kluk přiběhne na rynek, zrovna když poprava vrcholí. Odsouzenec, nějaký chudák, který zardousil a snědl vzácného páva z hradního příkopu, omdlel hned poté, co mu kat zlámal prsty a palicí rozbil zápěstí. Dav zklamaně hučí, kat se rozhodne nešťastníka křísit a začne mu stahovat kůži na hrudi, ale je to velmi namáhavé a odsouzenec sténá jen tiše. Kněžna v zelených šatech vstane a pokyne katovi, aby nešťastníka setnul. Pak odejde z balkonu. Davem to znovu zklamaně zašumí. Když kat zvedne do výšky zasmušilou hlavu popraveného, postává na rynku už jen pár opilců.

¶ Sobota 4. října, svátek sv. Františka

K plavbě jsme byli nachystaní už včera, když vál příznivý vítr, ale pověrčivost námořníkům nedovolila vyplout v den ukřižování Páně.

Neznám pověrčivější sebranku, než jsou námořníci. Je tolik věcí, které podle nich nosí smůlu: třeba zrzaví lidé, pokud na ně nestačíte promluvit jako první. Taky jsem s kapitánem musel smlouvat, protože dva muži z mé družiny jsou ryšaví jako lišky; před naloděním si museli zakrýt hlavu čepicí a všichni muži z posádky, jeden po druhém, jim nejdřív něco řekli. Že to nebylo nic pěkného, to asi ani nemusím psát. Kněží a jiné duchovenstvo taky nosí smůlu. Žena na palubě, ta má sílu zmařit celou plavbu. Nesmí se vyplout v pátek, ale ani ve čtvrtek, to je Thorův den. Druhé srpnové pondělí je dnem, kdy byly zničeny Sodoma a Gomora, to taky nejde. Mořští ptáci nesou duše utonulých námořníků, a proto se nesmějí zabít. Pískáním se přivolává bouře.

Námořníci jsou neustále vydáni na milost všem živlům, a tak lpějí i na tom nejdrobnějším obrázku jistot, který mají vytetovaný na těle, aby je o ně nikdo nepřipravil. Motivy tetování se liší podle toho, kudy se námořníci plaví, ale mají je všichni. Ti, kteří mají vytetované prase nebo slepici, věří, že kdyby loď ztroskotala a Pán seshora uviděl v moři ta zvířata, která neumějí plavat, slitoval by se, vzal by je do svých laskavých dlaní a položil je na pevninu. Kotva je symbol, co má námořníka, který by spadl přes palubu, udržet v blízkosti lodi. Obrázek větrné růžice má zase ztracené námořníky bezpečně dovést domů.

Jak říkám, jsou pověrčivější než svíčkové báby. Proto jsme nemohli vyplout už v pátek, i když byl příznivý vítr, a čekali jsme do soboty, kdy byla mořská hladina jako benátské zrcadlo. Plachty visely sklesle jako penis starého muže, takže je kapitán nařídil skasat. Naše briga Fortuna, stavěná na silný vítr, stála uprostřed moře, přilepená jako moucha v míse medu.

Námořníci však mají ke své pověrčivosti důvod; na moři už ztroskotala nejedna výprava. Vizigótský vojevůdce Alarich by mohl vyprávět. Vedl první barbarský kmen, který dobyl Řím, avšak při následné plavbě do římských provincií v Africe jeho loďstvo ztroskotalo a Alarich brzy nato skonal.

¶ Neděle 5. října, den Páně

Posádka brblala, jen aby z toho bezvětří nebyly tišiny jako na pobřeží Rovníkového království, kde Fortuna před časem uvízla tak nešťastně, že se stala obětí pirátů na rychlých veslicích. Náš kapitán měl ale dost rozumu, aby své muže zaměstnal, a tak v podpalubí přebírali ječmen, zatímco jim mezi nohama procházel černý kocour a špicoval uši, jestli z hromady nevyběhne vyplašený hlodavec. Co hodinu polévali muži palubu vědry se slanou vodou a drhli ji hrubými žíněmi z amazonského lemoleuse. Zbytek posádky opravoval potrhané a roztřepené plachty pomocí jehly, voskovaného motouzu a koženého krytu na dlaň, v jehož středu byl mosazný kruh, do kterého námořník zapřel silnou jehlu, aby ji mohl protáhnout tuhou plachtou. Rád jsem pozoroval, jak jim dílo přibývá pod rukama. Někteří si tiše zpívali, jiní pracovali mlčky a občas si z čela otřeli pot. Slunce hřálo jako v létě a člověka to rychle unavilo.

Viděl jsem, jak pokukují po věčném světle v červené karafě na mém krku. Všichni po něm pokukují, pořád, pověst o tom světle mě předchází, stejně jako víra v jeho zázračnou moc. Ale moje družina urostlých a mlčenlivých Vikingů jim nedovolí se ke mně přiblížit. Nemusím nic dělat, nemusím nic říkat, a posádka má vůči mně respekt, což je meta, které smrtelník těžko dosahuje. To vám řekne každý cestovatel, který se kdy plavil po moři.

Kapitán byl sečtělý člověk, před ulehnutím mě zval do kapitánské kajuty na sklenku al-kahalu, který jsem mu předtím prodal, a trval na tom, abych mu vyprávěl o svých cestách. Občas se pokřižoval, když se mu mé povídání zdálo příliš dramatické či když jsem mu vyprávěl o neznabozích, kteří nesvětí neděli a chodí s holou zadnicí, nebo o kmenu lidožroutů Laistrygonů. Toho večera kapitána v jeho kajutě navštívil bocman, aby se k němu sklonil a pošeptal mu, že jeden z mužů se osypal šedou vyrážkou. Nemusel šeptat; slyšel jsem ho dobře, mimoto jsem si toho nešťastníka sám již dříve povšiml a řekl jsem mužům ze své družiny, ať se k němu nepřibližují. Kapitán chtěl, abych mu vyprávěl o lotrovi a pirátovi Stěnkovi Razinovi, o kterém se teď všude mluví, protože povstal proti carovi a zasloužil si vyobcování z církve. Je to dlouhé vyprávění o kozáckém hrdinovi, kterého zradili vlastní velitelé a kterému během tažení proti Polákům popravili bratra. Tak se Stěnka nadobro odvrátil od carského samoděržaví.

„Co bys dělal ty, kdyby ti někdo popravil bratra?“ zeptá se kapitán a šťourá se v hubě stříbrným párátkem.

„Nemám bratra,“ odpovím a pokračuji ve vyprávění. Stěnka Razin se svými muži se vydal na výpravu po řece Volze do Persie. Měl požehnání od cara, protože se chystal osvobodit křesťanské duše z muslimského zajetí.

Kapitán pokývá hlavou, tenhle příběh zná, kolikrát už slyšel o křesťanech v cizích okovech?

A Stěnka Razin vraždil a loupil a při výjezdech ze svého ostrova Sviní poplenil celé perské pobřeží. Vysvobodil z muslimského područí mnoho křesťanských duší a sám car mu poděkoval a udělil milost za všechny dříve spáchané zločiny. Razin přišel k lupu nevídané hodnoty, takže byl bohatší než sám car. Člověk, který má hodně peněz, má však i hodně nepřátel — a tím nejhorším z nich je jeho vlastní svědomí.

Na jedné loupeživé výpravě zajal Razin dceru perského knížete s bratrem. Bratra věnoval carovi, ale princeznu si nechal, aby mu dělala milostnici. Plul s ní po řece Volze a dlouze laskal její mladé tělo, zahrnoval ji polibky až k zemdlení a rozhodl se ji pojmout za manželku. Ale jeho mužům se to nelíbilo, říkali mu: „Stěnko, atamane náš, víš, jak zrádné je mít na palubě ženu? Nevíš snad, jak z lásky měkne mozek a jak ochabuje ruka se šavlí?“ A Stěnka zaplakal, vzal svou kněžnu do náruče, políbil ji na čelo a shodil ji do studených vln Volhy. Kněžnin oděv byl vykládaný stříbrem, zlatem a drahým kamením, takže se v pěně vln jen zaleskla a zmizela pod hladinou široké řeky. Stěnka Razin otřel slzu a poručil posádce plout na Astrachaň.

„Bodejť,“ zabručí kapitán Fortuny. „Ženská nemá ve válce ani na palubě slušný lodi co pohledávat.“

„To není žádná pověrčivost,“ dodá, když vidí, že nic neříkám, „ale to bys musel vidět — jak je na palubě sukně, chlapům všechno padá z ruky, nestačí dost rychle uskakovat, když se odmotává kotevní lano, a nevnímají povely. Co s takovou posádkou? Vždyť by všichni přišli do záhuby.“

Kapitán stáhne plamen lampy, olej je vzácný. Kajuta se ponoří do tmy. V bezvětří je při klidné hladině slyšet, jak někdo na palubě zvrací.

Stěnka Razin vyhlásil tažení na Astrachaň. Protože si svými výboji v Persii vydobyl jméno po celé Rusi, začali se k němu přidávat přívrženci, nevolníci a utiskovaní zblízka i zdaleka. Vyplenili Caricyn i Astrachaň, místního vojvodu zajali a shodili z věže a vyhlásili kozácký stát. Správu dobytých měst svěřil Razin svým lidem a bral si další a další území. Lid vedený kozáky povstal proti šlechtě.

„Taková nestoudnost,“ pronese tiše kapitán.

Z povstání byla velká polízanice. Moskevský patriarcha uvrhl Stěnku do klatby a rozzuřený car proti němu vyslal trestnou výpravu o síle šedesáti tisíc mužů. Byla to veliká bitva, která trvala celý měsíc. Na patnáct tisíc kozáků padlo a Stěnka v boji utrpěl vážné zranění. Zradou jiného kozáckého atamana padl Razin do zajetí. Všichni zajatí přívrženci povstání byli popraveni. Volha se zbarvila krví.

Kapitán si smutně povzdechne.

Stěnku odvezli k exemplární popravě do Moskvy. Přivedli ho na popraviště na Rudém náměstí před zraky samotného cara Alexeje. Čtení rozsudku trvalo tak dlouho, že museli carovi a jeho družině donést svačinu. Stěnka stál po celou dobu nehnutě. Pak se otočil k chrámu Vasila Blaženého a zašeptal: „Odpusťte.“ Totéž zašeptal na všechny strany s výjimkou tribuny, kde seděl car. Pak mu kat dle carova rozsudku usekl pravou ruku až po loket, pak levou nohu až po koleno. Stěnkův mladší bratr padl před cara a prosil o milost, vždyť takové barbarství je proti carským zákonům. Napůl mrtvý Stěnka na bratra vyštěkl: „Mlč, pse!“ To byla jeho poslední slova. Pak ho kat sťal a jeho tělo pro výstrahu rozčtvrtil.

„Ano,“ pokývá hlavou kapitán, jako by konec příběhu dávno znal. „Car nemohl dělat nic jiného. Musel si své knížectví bránit, každému vzbouřenci je připravena odplata. S tím ten pirát jistě musel počítat.“

„To určitě. Přemýšlím ale, zda něčeho litoval. Těch proťatých hrdel nepřátel i nevinných nevojáků, vraždy milenky… A jeho poslední slova ve skutečnosti zněla: ‚Odpusťte mi.‘ Žádal o odpuštění hříchů, kterého se mu už nemohlo dostat… Už nad ním nikdo neudělal kříž, je mu uzavřena cesta do kvítí nebeského…“

„Jistě, člověk si vždy přeje to, co nemá. To, co má, si přát nemusí. Co ty si nejvíc přeješ, Izare?“

Řeknu, že ze všeho nejvíc si přeji spát, ukloním se kapitánovi na rozloučenou a odeberu se do své kajuty. Celou noc se převaluji.

¶ Pondělí 6. října, z Boží milosti

Třetího dne zrána přišlo krvavé svítání a námořníci zase prorokovali smůlu. Kapitán jim po dvou dnech bezvětří dovolil pískat, jen slabě, aby přivolali spící vítr. Bocman zlehka hladil stěžeň. Když jsem o pár okamžiků později ze zádi močil, plynulost mého proudu už trhal slabý vítr. Jako opice začali námořníci šplhat po stěžních a na ráhnech uvolňovali úvazy na těžkých plachtách. Fortuna se zhluboka nadechla do plachtoví a poskočila po moři jako dívka, kterou ženich právě vyzval k tanci. Najednou bylo všude spoustu práce. Bocman, o kterém jsme dosud skoro nevěděli, rozdával pokyny vpravo vlevo. Loď se rozletěla rychlostí sedmi uzlů. Kapitán se spokojeně podrbal v rozkroku a řekl, že kdyby vítr vydržel, můžeme být na Ostrově už nazítří. Zeptal se mě, jestli to, do čeho si něco pořád zapisuji, je štambuch — že to teď někteří urození pánové na pevnině vozí s sebou. A jestli mi do něj má něco namalovat, zasmál se hlubokým břišním smíchem. Poděkoval jsem mu zdvořile. Zeptal se mě, jestli mu ho dám přečíst.

„To je obyčejný zápisník, kapitáne, jen nudné zápisky starého muže,“ usmál jsem se neupřímně a zastrčil zápisník pod plášť.

Kapitán zavrtěl hlavou, ale byl příliš zaměstnaný děním na palubě, než aby na mě dál naléhal.

Na začátku plavby bylo v posádce patnáct mužů, při doplutí už jen třináct. Tomu osypanému začala téct krev z uší, tak ho shodili ze zádi. Ani neprovedli obřad tradičního pohřbu na moři, kdy nejzkušenější muž posádky zašije nebožtíka místo do rubáše do plachty či do jeho vlastní hamaky a poslední steh vede nosem zemřelého — to aby nebylo pochyb o tom, že je skutečně mrtvý, a hlavně aby byl nebožtík bezpečně přišitý ke svému rubáši a nenásledoval loď.

U druhého námořníka ani nečekali, až začne krvácet. Jakmile mu na obličeji naskákaly fialové vředy, hned ho popadli a nesli k zábradlí. Řval jak protržený, a ještě než se jeho tělo dotklo hladiny, zčeřila se voda tlamami žraloků, krokodýlů a jiné havěti. Zbylí členové posádky klečeli a modlili se ke svatému Erasmovi. Poručil jsem svým třem Vikingům, aby se postavili na příď, ať z nich vítr vyfouká všechno nezdravé miasma, které je zdrojem nemocí. Dva muži z posádky zvraceli do moře. Ptáci a ryby se na jejich zvratky vrhali, jako by to byla mana nebeská. To je ten koloběh života, který nám Boží milost poskytuje.

Zítra oslavíme výročí bitvy u Lepanta, kdy spojené námořní síly Svaté ligy na hlavu porazily hlavní flotu osmanské říše a ukončily tak obavu všech dobrých křesťanů z tureckého útoku ve Středomoří. Deo gratias.

¶ Úterý 7. října, den Panny Marie, královny posvátného růžence

Další ráno se na obzoru objevil Ostrov. Byl zalitý sluncem. Přistáli jsme před soumrakem. Nad přístavem kroužilo hejno racků a vydávalo kdákavé zvuky. Přístaviště bylo veliké, na konci mola se tyčila majestátní brána ze zašedlého kararského mramoru, na jejímž vrcholu stálo torzo kdysi honosné sochy svatého Brendana, patrona mořeplavců, znečištěné ptačím trusem. Rejda i přístaviště byly postaveny pro slušnou flotilu lodí, ale žádné tu nekotvily. Jen v jižní části mariny se na úvazech houpalo pár rybářských člunů.

Na molu čekal obvyklý hrozen zvědavců, prodejců zbytečností a hanbatých obrázků, i nejrůznějších obchodníků, kteří mi nabízeli své služby od broušení dýk a nožů přes teplou kozu na noc až po vyčištění uší levandulovým olejem. Já ale nekupoval, já přijel prodávat.

Ubytovali jsme se v hostinci Umučení svatého Šebestiána, na nábřeží hned vedle mariny. Když se rozkřiklo, že jsem přijel, dala pro mě kněžna poslat. Z hradu až ke vchodu do hostince nechala položit zelený běhoun a vyslala mi v ústrety urostlého ebenového běžce s pozváním k večeři. Odpověděl jsem, že já i můj doprovod jsme po dlouhé cestě příliš znaveni. Je čas běžet a je čas vyčkávat.

Všichni mí muži — Aldur, Torsten i Arne — leželi v mé komnatě, velký Aldur přímo za dveřmi. V noci jsem se probudil s výkřikem. Torsten se nade mnou skláněl a tiskl mi paži.

„Už je to dobré,“ řekl jsem. Pak už jsem se jen převaloval, dokud se venku na dlažbě neozvalo drkotání vozíků trhovců. Když jsem pohlédl z okna, ležela na přístavu mlha. Noha bolela jak pes.

Poprvé viděl Eufrasio Izara na audienci u kněžny. Kněžna seděla ležérně rozvalená na trůnu potaženém kozí kůží, na prst pravé ruky si namotávala pramen vlasů a v levé místo žezla držela stehno z nějaké velké drůbeže a občas si z něj nedbale ukousla. Izar stál zpříma, chromou nohu opřenou o schod před kněžniným křeslem. Plášť měl z jakési lesklé černé látky, v červené skleněné nádobě pověšené na řetězu kolem krku mu svítilo světlo opřené o vystupující pupek. Přesně tak, jak se o něm vyprávělo v legendách. Eufrasio nedokázal od světla odtrhnout zrak. Nikdo od něj nedokázal odtrhnout zrak.

„Tak jsi k nám tedy znovu zavítal,“ řekla kněžna a nedbale si olízla mastný prst. „Izare. I s tím svým… světýlkem.“

„Je mi ctí, kněžno.“

„Máš prý mužný doprovod,“ přivřela kněžna mlsně oči.

„Jsem kupec, mám s sebou své severské válečníky, madam. Vždyť víte — kdo má něco cenného, musí vynaložit mnoho sil, aby to uhlídal.“

Kněžna pokývla a podrbala se ve výstřihu. „A kdepak je máš? Nikde je tu nevidím. Bojí se mě snad?“

„Ano, kněžno,“ odpověděl Izar suše. Kněžna se napřímila a na tváři jí zahrál pochybovačný úsměv.

„Tady na hradě je pro tebe i tvou družinu komnat dost. A teplá lázeň.“

„Děkuji, madam. Dáváme přednost prostému bytu a odříkání. Mí muži jsou válečníci, nechci, aby mi tu zchoulostivěli.“

Kněžna si ho zkoumavě prohlížela a ukazovákem si pohrávala se zašlým lemem svého výstřihu.

„Proč teď kulháš na druhou nohu?“

Izar se od samého přemýšlení zamračil a pohodil hlavou: „Vaše Milosti, to bych si nikdy nedovolil. To je dozajista pořád ta stejná noha, kterou mi potrhali vlci v tatarské stepi.“

„Přísahala bych, žes tehdy kulhal na levou.“

„Jednoho z nás šálí paměť,“ usmál se Izar. „Pravé koleno, Milosti. Pořád tu bestii v duchu vidím, jako by to bylo dnes.“

„Hm,“ potřásla kněžna pochybovačně hlavou. „A proč ti nikdo nenalil pohár vína?“

„To není potřeba, madam.“

„Chceš mě urazit?“

„Nikoliv, madam.“

„Víno!“ křikla kněžna hlasem překvapivě hrubým a vulgárním.

Eufrasio, který do té chvíle stál ve stínu u okenního výklenku, vyrazil s cínovou konvicí a pohárem vpřed. Zastavil se před Izarem a naplnil mu pohár; když mu ho podával, neodvážil se zvednout zrak. Izar ve víně smočil rty. Bylo nechutné a zkvašené, jak očekával. Podmínky na Ostrově nepřály zrání vína ani jiného ovoce s výjimkou drobných ostružin a žlutých lesních jahod.

Kněžna ho pobaveně pozorovala.

„Nejede tvému chlupatému jazyku?“

„Je výtečné, madam.“

Kněžna se rozesmála hlubokým hrdelním smíchem.

„Nesmysl. Chutná to jako ocet. Já jen doufám, žes mi nějaké opravdové víno přivezl.“

Pootevřeným oknem doléhal do audienčního sálu hluk ulice — údery do kovadliny, hýkání osla, podvečerní nálety špačků na střechy podhradí.

„Mám víno nejvyšší jakosti z Damašku, to se hodí jen na panské stoly. Říkají, že to je réva, kterou sám Noe zasadil do země… Mám taky datle velké jako dětská pěst. Hřebíček a skořici…“

„To jsem poznala, voníš tím na dálku!“ přerušila ho kněžna.

Izar pokračoval: „Kazašské ořechy, atlasové stuhy, prášek z rohu jednorožce, perské hedvábí, medicínu proti ujímání a bolehlavu…“

„Dobře, dobře!“ přerušila ho netrpělivě a mávla na Eufrasia, aby jí přinesl mísu s vodou. Ohlodanou kost hodila na podlahu, kde se o ni servali dva psi. „Zajímá mě, jestli pro mě máš laudanum.“

Izar přikývl. Kněžna si opláchla ruce a netrpělivě je otřela do zjevně již dlouho používaného ručníku.

„Přines mi to laudanum hned zítra. Ne, dej mi ho co nejdřív, pošlu si pro něj ještě dnes do tvého hostince. Teď půjdeme do hodovní síně a ty budeš dvoru vyprávět příběhy. Když nás budeš bavit, budeme štědří.“

Než se přesunuli do hodovní síně, začalo se stmívat. Na stolech slabě svítilo několik lojových svící, které byly i na dvoře vzácné. O to jasněji zářilo světlo na Izarově hrudi. Ostatně samo slovo „dvůr“ byl spíš eufemismus: osazenstvo stolu tvořila kněžna, jíž spadl trůn do klína poté, co její slabomyslný bratr vypadl z okna, pak kancléř, polní a námořní maršál, dvorní zpovědník a kaplan v jedné osobě a nejvyšší štolba. Funkce toho posledního se zdála být trochu nadbytečná, protože v rozlehlých knížecích stájích byly ustájeny všehovšudy dva tucty koní, z nichž polovinu brzy čekala porážka na maso. Kněžna však měla pro koně a nejspíš i pro podkoního slabost. Seděl tu ještě sokolník bez sokolů a několik přestárlých dvorních dam, které si funkci držely ještě z dob, kdy o peníze u dvora nebyla nouze, a kněžně bylo líto nechat je utratit. Eufrasio procházel mezi dvořany a doléval víno. Některé z nich si Izar pamatoval z minulé návštěvy, jiné tváře tu naopak postrádal. Ty zůstanou vinou intrik či nemoci jen vzpomínkou.

Seděli okolo stolu v polotmě a díky špatnému vínu se rychle propadali do blábolivého opojení. Kněžna se rozvalovala v čele stolu a na klíně hladila kočku.

„Tak vyprávěj,“ vybídla ho s úsměvem. „Vyprávěj a my ti za tvé povídání zaplatíme zlatem a jinou neřestí.“

Dvořané se zdvořile zasmáli.

„V Bagdádu,“ spustil Izar a odkašlal si, „žil bohatý kupec. Měl mnoho služebníků, kteří mu věrně sloužili.“

Kněžna se usmála a pokývala hlavou, ano, to ona zná, tomu rozumí.

„Jeden z jeho sluhů se vydá na trh, aby tam nakoupil ryby a kuřata, jako každý den. Sluha vybírá a smlouvá, když tu uvidí Smrt. Smrt byl vysoký chlapík, tmavý, s propadlými tvářemi a velkou brašnou.“

Dvořané zvážněli. Izar se odmlčel. Seděl vzpřímeně, s rukama nehybně položenýma na stole. Tvář mu slabě ozařovalo světlo z červené lampy na prsou. V nastalém tichu bylo slyšet i to, jak se pes pod stolem olizuje.

„I když se nijak neliší od běžného smrtelníka, není pochyb o tom, že je to Smrt. Pokývne sluhovi rukou, ten se vyděsí, upustí kuřata do prachu tržiště a v panice běží za svým pánem. Padne před pánem na kolena a prosí ho o slitování: ‚Můj laskavý pane, dostal jsem děsivé znamení, půjčte mi pro všechno na světě koně, abych na něm odjel do Samarkandu a uprchl před pohromou, která mě tu čeká!‘“

Kočka na kněžnině klíně mňoukla a seskočila na zem. Otevřeným oknem vlétl do sálu noční pták a vrazil do gobelínového závěsu. Kněžna mávla rukou, že pták počká, teď si poslechneme, jak to dopadlo s vyděšeným sluhou. Eufrasio stál u závěsu, pozoroval ptáka, který se zraněným křídlem poskakoval po studené podlaze, a srdce mu divoce bušilo.

„Pán je laskavý, půjčí svému sluhovi koně a ten na něm ihned tryskem odjede k Samarkandu, velkolepému městu, jehož kráse se nic nevyrovná,“ pokračoval Izar. „Protože je pán také spravedlivý, hned se vydá zjistit, proč Smrt jeho sluhu vyděsil. Najde Smrt na tržišti, jak klidně pije čaj, a udeří na něj: ‚Proč jsi vyhnal mého sluhu?!‘“ Izar doprovodí otázku hlasitým bouchnutím do stolu. „‚Ale to je nedorozumění,‘ odpoví Smrt, ‚nechtěl jsem ho vyděsit. To já jsem byl překvapený, když jsem ho dnes uviděl zde v Bagdádu! Mám s ním totiž večer schůzku v Samarkandu!‘“

Tak jako sluhovi vypadli opeřenci z ruky, Eufrasiovi se zachvěla ruka s konvicí vína. Kněžna si položila ruku na ústa: „Bláhový sluha! Až dorazí do Samarkandu, už tam na něj Smrt bude čekat,“ vysvětlila svým pomalejším dvořanům, kteří se ovšem usmívali, že to přece sami dávno pochopili. Když Eufrasio pohlédl na svou ruku, ještě pořád se klepala.

„Bravo,“ řekla kněžna. „Přijď zítra večer zas a přines své zboží, budeme nakupovat. A povíš nám další příběh. Třeba z Isfahánu nebo ten o světle z Božího hrobu.“

Izar se postavil a uklonil se. Kněžna vstala, aby ho vyprovodila. Držela se zpříma jako mladá klisna.

Naklonila se k němu a zašeptala: „Zůstaň dnes spát na hradě, nechám ti povléct damaškem. Cesta do přístavu je teď v noci plná nebezpečí.“

„Děkuji, madam, ale mí muži na mě čekají v zádveří. Oni mě doprovodí, s nimi jsem vždy v bezpečí.“

Kněžnin výraz ztvrdl. Položila si dlaň do výstřihu a lehce naklonila hlavu.

„Tak se aspoň přijď podívat, jak měkké mám podušky,“ zkusila to znovu, tentokrát už trochu plačtivě, a pleskla ho do tváře zašedlým kapesníčkem.

Izar si odkašlal, úklonem hlavy se rozloučil, ovázal si plášť pásem a vyšel dveřmi zdobenými úlomky mušlí. Po drahých kamenech, které kdysi krášlily zárubně masivních dveří, zely jen otvory jako slepé oči. Eufrasio opatrně vzal zraněného ptáka do dlaní a vyhodil ho oknem ven. Pak se za ním díval, jak nemohoucně mává křídly a dopadá na dláždění. Znamená to tedy, že před smrtí není úniku? Že nikdy nevíme, kde si na nás počká? Vyprávění ho rozrušilo, ruka se mu ještě chvěla.

Té noci spal Eufrasio ve své cele pro služebnictvo špatně. Před očima mu cválal perský kůň s vyděšeným sluhou, který netušil, že se s každým dalším úderem kopyt blíží záhubě. Celý zpocený se Eufrasio zmítal na slamníku. Zanedlouho poté, co se mu podařilo usnout, ho probudil pocit tíže na hrudníku. Na kraji svého lůžka spatřil sedět ženskou siluetu s těžkými odhalenými prsy, ženského démona, succuba. Vyrazil ze sebe slabý vzdech, jako by ho někdo zezadu uhodil do zad. Ve vzduchu ucítil silnou vůni pižma a nahnilých jablek. Succubus z něj jedním pohybem strhl pokrývku a druhým na něj nasedl; pronikavě vzdychl a zasténal, jako by v pekle obraceli nešťastníka na roštu. Eufrasio začal rychle odříkávat otčenáš, jednou rukou se křižoval a druhou se snažil ze sebe démona odstrčit, ten ale měl více síly a přirážel celou vahou svého nadpřirozeného těla. Ani všechna síla dospívajících svalů Eufrasiovi nestačila, aby zastavil to nesnesitelné rytmické narážení a chrčení padlého anděla. Když Eufrasio vyvrcholil, jako by mu páteří projela rozžhavená dýka. Succubus se odvalil a Eufrasio zachytil jeho zkažený dech — puch, jaký se rozlije, když se rozhrábne hnůj. Démon se zvedl, zabalil se do jakéhosi rubáše a k Eufrasiovu překvapení odešel dveřmi.

Eufrasiovi celé tělo ztěžklo studem. Nedokázal ani zvednout ruku. Jako by mu succubus stále seděl na prsou. Znovu a znovu si přeříkával otčenáš, dokud se mu srdce znovu nerozběhlo a do plic se nevrátil vzduch. Jeho cela neměla okno, a tak ji ani nešlo vyvětrat. Když vyšel do křížové chodby, zjistil, že venku je ještě neproniknutelná tma. Už ale bylo slyšet kohouta, jak si nesmělým kokrháním připravuje hlasivky.

Hradní brána bude ještě zavřená. Eufrasio prošel do sadu s pokroucenými starými jabloněmi, z nichž nedávno sklidili úrodu jablek a uskladnili je v hradním sklepě jako ochranu před kurdějemi. Odsunul lať v plotě a protáhl se do klášterní zahrady. V kapli právě začínala jitřní mše svatá. Ještě nikdy předtím ani potom se Eufrasio tak horlivě nemodlil za spásu své duše. Když se vracel ztichlým hradním nádvořím, začínalo už svítat. Cítil se lépe; jako by ze sebe odvalil strom, jako by se na něj Beránek zase usmál.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ostrov.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.