Žlutý

ptáček

zpívá

The Yellow Bird Sings

Text Copyright © 2020 by Jennifer Rosner

Published by arrangement with Flatiron Books

All rights reserved.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Kristýna Dobiášová, 2022

Cover © Lucy Scholes, 2022

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2022

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-1894-8 (ePub)

ISBN 978-80-277-1895-5 (mobi)

Žlutý

ptáček

zpívá

Jennifer Rosner

OBSAH

ČÁST 1

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

ČÁST 2

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Část 3

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Část 4

Kapitola 45

Kapitola 46

Kapitola 47

Překlady

Poděkování

Poznámka autorky

O autorce

Mým rodičům

ČÁST 1

Děvčátko nesmí ani hlesnout, a tak zpívá žlutý ptáček. Zpívá cokoliv, co děvčátko v duchu skládá: vysoké pikolové trylky, hluboké bručení kontrabasu. Ptáček cvrliká zvuky všech hudebních nástrojů kromě bicích, protože králíci ve stodole ochotně dupou zadními tlapkami jako basové a vířivé bubny. Melodie pro housle a violoncello jsou nejpropracovanější. Jsou výrazné a poklidně plynou, až na chvíle, kdy strach proměňuje tóny na drsné a rozbouřené.

Hudba pomáhá květinám vzkvétat. Když sedmikrásky dostatečně vykvetou, ptáček pro děvčátko uvije věneček, aby ho mohlo nosit na hlavě jako korunku – i když je nikdo nemůže spatřit. Musí se skrývat přede všemi z vesnice: před vojáky, kluky ze statku i sousedy. Šilhající dáma v botách na klínku právě odvlekla ulicí nějakého hocha, samolibě se vracela ráznou chůzí a v náručí chovala jako miminko sáček cukru.

Když kolem dupají obři, ptáček se tiše a nehybně schoulí pod krovem do klubíčka. Péče o zahradu musí počkat. Děvčátko uschová hudbu hluboko uvnitř a zachumlá se pod kupu sena. Představuje si, jak mu maminka před spaním šeptá pohádku nebo tichounce zpívá oblíbenou ukolébavku. Pevně si k sobě tiskne přikrývku, snaží se usnout a bezúspěšně se pokouší zachytit vyvanulou vůni domova.

Kapitola 1

Polsko léto 1941

Těsným prostorem seníku stodoly o velikosti ne větší než tři krát čtyři kroky proniká skličující horko. Nahrubo otesaná prkna jsou plná třísek, sklon je tak nízký, že se Róża nemůže postavit jinde než přímo uprostřed. Rohy prostoru zahalují hedvábné pavoučí sítě a skrz praskliny ve stěně prosvítají úzké paprsky slunce. Jinak je tma.

Róża v podřepu uhlazuje hustou kupku sena, aby měla Shiru kam uložit. Pokládá ji podél stěny naproti žebříku a potom ji přikrývá dalším senem. Vytváří si místečko pro sebe před svou dcerou v takovém úhlu, aby měla dobrý výhled na dveře. Srdce jí v hrudi nadále tluče na poplach.

Ani ne před hodinou Henrykova žena Krystyna zahnala do kouta kuře a při tom je objevila, jak se krčí za vozem na seno. Róża polkla vyděšený vzdech a Shiru stiskla pevněji. Krystyniny oči se upínaly na zeď ověšenou nástroji – zahradnickými lopatkami, rýči, radlicemi, vidlemi – a pomalu vycouvala. Za chvilku vešel Henryk. Jeho výraz naznačoval velké obavy, ale v každé ruce nesl jen dvě brambory.

„Musíme myslet na naše vlastní kluky. Všechny nás zabijí.“

Špinavá podlaha se pod Różinýma nohama zachvěla. Za udání se dávaly odměny: za jednoho Žida sáček cukru. Vmžiku jí hlavou proběhly možnosti, jak by mohla zaplatit: droždím a solí z pekárny. Mincemi. Třemi rubíny po babičce, všitými do lemu kabátu. Když bude potřeba, snubním prstýnkem.

Spletla se v nich? Henryk k nim před válkou chodil do pekárny. Choval se přátelsky, možná i trošku koketně, když Róża pracovala za kasou. Občas s sebou bral i syna Piotra a každý zhltl na posezení marmeládový koláček, usmívali se a olizovali si moučkový cukr, který se jim lepil na rty. Byli její rodině vděční. Strýc Jakob, lékař, pečoval o Piotra, když měl zarděnky. Róża věřila, že jim pomohou, alespoň na začátku.

„Snažně vás prosím, jen na jednu nebo dvě noci.“

„Víc ne.“

Henryk z půdy vyklidil nástroje a nahrabal seno. Shira rychle vyšplhala po žebříku a Róża se držela těsně za ní.

Nyní tu leží nehybně a potichu. Róża se v duchu ptá, kam půjdeme dál? Zpátky do Gracje ne. Ne po tom, co se stalo Natanovi, po týdnu nucených prací ho zastřelili a její rodiče vyhnali z bytu do dobytčáků. Ne do lesa, kam zmizel bratranec Leyb, bez jistoty jídla či přístřeší. S příchodem zimy by to Shira v mrazivých lesních teplotách nepřežila.

Tak kam? Róża se důkladně zamýšlí, ale odpověď nenachází. Náhradní plán pro dnešek, pokud bude nutné opustit stodolu, je Henrykův zemní sklep z boku statku.

Prkna ve stodole tlačí Różu do zad a pozadí, stéblo sena ji škrábe na krku, zůstává však nehybná, dokud Shira neusne; potom změní pozici, opatrně, pomalým, tichým pohybem.

Henryk odpoledne postaví ke vratům do stodoly vědro s vodou a dva čisté hadry. Róża a Shira zlehka slézají po žebříku. Poté, co se dosyta napijí, si Róża namočí do vody paže a chlad přináší celému tělu uvolnění.

Nejprve očišťuje Shiru, pomalými a jemnými kruhovými pohyby hadrem jí otírá prach a špínu usazenou na tváři a krku. Trpělivě, oddaně otírá dcerce dlaně, spojené, jako by v nich něco houpala – zvyk, se kterým začala, když jí zmizel otec –, rychle kmitá hadrem kolem každého Shirina prstíku a potom jí omyje zápěstí a horní paže. Pak posílá Shiru bleskově nahoru a začíná se věnovat sama sobě. Odepíná si knoflíčky u košile, aby si dosáhla na hrudník, záda a do podpaží. Voda jí stéká po bocích, Róża ji zachycuje hadříkem a táhne ji zpět nahoru po těle, pečlivě ze sebe smývá zápach. Pokračuje, než venku za stodolou zaslechne nepatrný pohyb. Henryk? Potom, co jim přinesl kýbl, se zdržel, pomyslí si, a teď ji pozoruje prasklinou ve spodní stěně stodoly. Její dech je postupně mělčí. Klopí zrak na svá odhalená ňadra, ploché bříško, výrazné boky. Prvotní instinkt jí říká, aby se otočila, ale nepohne se. Dnes večer tu dostanou najíst. Mají přístřeší. Znovu namáčí hadřík a pokračuje, vnímá Henrykův pohled, jak ji pozoruje, jak ji vidí.

Později téhož dne Róża vykukuje skrz škvíru v prknech a zahlédne rozrušenou Krystynu uvnitř stavení, jak se s Henrykem hádá. Pokyvuje rozčarovaně hlavou, až ji Łukasz, miminko v náručí, sklouzne po boku. Róża se sehne k podlaze.

Henryk vchází do stodoly a začíná napichovat seno do velkých kupek, bránících ve výhledu z přiléhajících polí a cesty.

Bílý statek s vyřezávanými okenicemi, natřený veselou modří, je menší než stodola a úplně nedokáže zakrýt výhled od cesty, obzvlášť v místě, kde zatáčí. Někde poblíž musí být hostinec, Róża slyší povyk.

Za soumraku Róża Shiře ukazuje, jak si má kolem prstu omotat čistý roh hadříku a vytvořit si kartáček na zuby a jak si má dojít na kýbl plný slámy, který Henryk potom smíchá se senem zpod zvířat a jejich výkaly.

Henryk přináší kbelík s jídlem. Vařené zelí a tuřín. „To vám posílá Krystyna. Jen pro dnešní noc. Má ohromný strach.“

Róża s vděkem přikyvuje.

Zpátky pod senem si tiskne dlaně k očím. Začínají se v nich objevovat žluté a černé tečky, šířící se jako rozlité barvivo. Zahánějí představy Natana a jejích rodičů.

Nakonec otevírá oči a zjišťuje, že ji Shira okouzleně pozoruje, zatímco dva zajíci přeskakují kupku sena a peláší pryč. Pokud se Shiře stýská po rituálech na dobrou noc z domova – koupeli, teplém mléce s muškátovým oříškem a medem, objetí prarodičů –, nedává to najevo. Prsty jí do stehen vyťukávají rytmus nějaké složité melodie, kterou v duchu slyší jen ona.

Za hodinu vchází Krystyna, ztuhlá a se rty přísně semknutými do vodorovné čáry. Nese další vodu a trošku chleba. Róża nestihne Krystyně poděkovat ani napomenout Shiru, než její dcera slétne po žebříku ze seníku a s dramatickou poklonou věnuje Krystyně malý věneček spleteného sena, který vyrobila. Krystynin výraz povoluje. V očích se zračí laskavost. Shira se vyšplhá zpět na seník a do Różiny náruče.

Kapitola 2

Shira si zkouší, jak být neviditelná. Nahrbí se v ramenou, vtáhne břicho, odplíží se jako kočka. Matka také trénuje, zahrabává se hluboko do sena a dává Shiře znamení mávnutím rukou, aby se jí usadila na klíně a zůstala v klidu. Nebo přiložením prstu k ústům dcerce naznačuje, aby byla potichu.

Prkna na podlaze jsou drsná a seno je ostré a škrábe. Shira nechápe, proč nemůžou jít domů – proč vůbec domov opustily –, kde ji otec s matkou společně ukládali do postele, jako by to bylo měkké ochmýřené hnízdo, a kde se vzduchem linula hudba a vůně babiččina pečení.

Tam mohla Shira přeběhnout chodbu, přidat se ke společnosti a pozorovat, jak otevírají pouzdra na nástroje. Uvelebená dědovi na klíně vdechovala v jeho dílně vůni pilin a laku, pohupovala se a poklepávala do ozvěny not z maminčina violoncella a tatínkových houslí.

Nejdřív během ladění a rozehrávky znělo všechno falešně a smutně. Ale pak rozjeli písničky a hudba je všechny unášela, až měla Shira pocit, že už se neopírá o dědečka, ale nachází se na úplně jiném místě, kde neexistuje nic než ta ryzí krása. Duchaplné melodie pulzující životem. Rázné pochodové rytmy. Nezáleželo na tom, jak byli hluční, v budově nebyl jediný soused, který by se z jejich hraní neradoval. Shira si mohla dokonce i pobroukávat, když chtěla. Ale tady je matka neoblomná: musí zůstat zticha, schovávat se. A tak se stočí do klubíčka a vše potlačí.

Shira se usilovně snaží umlčet zvuk každého pohybu: kroků, dechu. Očekávaného proudu moči, který se naučila odměřovat do téměř neslyšných kapek. A ví, jak zamaskovat, a tím pádem vymazat jakýkoliv náznak své existence, takže než se uchýlí pod kupky sena, zahájí sérii zahlazovacích pohybů.

Přestože se Shira nutí do naprostého ticha, tělo ji zradí náhlým kýchnutím, bezděčným polknutím, hlasitým prasknutím kyčle od toho, jak zůstává dlouho nehybná. Vnímá křeč v lýtku. Potřebuje se podrbat. Ulevit střevům. I ten nejpečlivěji naplánovaný pohyb způsobuje šustění sena či skřípání prkenné podlahy. Shira se omluvně ohlédne za matkou. Ta její pohled s obavami opětuje.

Shira si pro případ potřeby opakuje plán přesunu ze stodoly do sklepa ze strany statku, zemljanky, na níž je čapí hnízdo a kde má na zemi za sudy čekat na matku – nehybně (nehledě na zimu či mokro), tak dlouho, jak bude třeba –, s krkem nataženým, ne ohnutým, aby ji nezačal bolet. Také si opakuje, co jí matka zas a znovu připomínala o zvucích – že nesmí být hlasitější než šepot, a to ne dřív než opravdu pozdě večer, a až jí řekne, že je to bezpečné, má mluvit pianissimem, a už ne pianem pianissimem. Když ji matka náhle vzbudí, nesmí vydat ani hlásku. Musí ovládat své dýchání, žádné hluboké povzdechy. Naprosto žádné kýchání.

Kdykoliv Shira jen přenese váhu, podlaha zaskřípe, vzduch ztuhne a zvlhne a těžko se dýchá. Potom jí však z dlaně vylétne žlutý ptáček a vycupitá skrz díru v podkrovních prknech. Poskakuje kolem, číhá na nebezpečí, a když se vrací, zářivé peří má rozčepýřené větrem. Shira se noří do jeho korálkově černých očí a nachází v nich ujištění: nikdo její zvuky nezaslechl.

Uvelebí se zpět do sena a opět se snaží zůstat nehybná, dokud se nezrodí noty, útržky písně a brzy celé pasáže a nezačnou v ní pulzovat – nejprve potichu a potom s větší intenzitou a hlasitěji. Příběh vyprávěný strunami a dřevěnými dechovými nástroji: ledová noc, mihotající oheň, ozvěny temné vody pod zářivým ledem, basy a tympány a toužebná přání houslí a nakonec crescendo, zmrzlá země praská –

Matka svraští čelo a mává paží. Shira si uvědomuje, že si zase poklepává do rytmu.

Kapitola 3

Čas ve stodole splývá a plyne ve vlnách. Skrývání ve dne se nijak neliší od noci a tikání každé tiché minuty trvá ve stinné temnotě věčnost. Róża však pokračuje s rituálem před spaním pro Shiru, se kterým začala, když utekly z Gracje, držely se okrajů vesnic a zdolávaly pole a louky na cestě k Henrykově stodole.

Nejdřív mžourají na fotografie v papírových deskách: Natan na univerzitě na zrnitém a tmavém snímku, jemné výrazy Różiných rodičů i přes škrobené formální pózy a Shira ve svých šatech po kotníky. Kéž by před odchodem popadla i jiné fotografie, nějaké lepší s Natanem a širší rodinou, pomyslí si Róża. Ale dosáhla jen na tyto.

Shira šeptem Różu žádá, aby jí o každé něco pověděla.

„To je tvůj táta v den, kdy získal titul z farmakologie, to jsou tvoji bobe a zayde na svatbě tety Syl a strýčka Jakoba a to jsi ty na bar micva bratrance Gavriela.“

Potom Róża vypráví příběh o malém děvčátku, které se s pomocí svého zářivě žlutého ptáčka stará o kouzelnou zahradu. Holčičce je pět let, stejně jako Shiře. V zahradě musí být ticho, bezpečný je jen ptačí zpěv – je tu však princezna, která neustálé kýchá, a jsou tu obři, již je nikdy nesmějí zaslechnout. Zažívají dobrodružství a čelí hrozbám, kterým se děvčátko dokáže ubránit svým důvtipem, a příběh pokaždé končí tím, jak se maminka s dcerkou schoulí na měkké podestýlce ze sedmikrásek a pokojně usínají.

Potom Róża šeptem zpívá ukolébavku o kuřátkách, která čekají, až se jejich matka vrátí domů se sklenicemi plnými čaje. Vynechává počáteční Cucuricoo a modlí se, aby ho Shira nevyslovila nahlas. Pak schová Shiřiny malé prstíky do svých velkých – objetí prsty, stisk na dobrou noc – a v přikrývce uloží dcerku ke spánku.

Dnes v noci Róża, zmatená z hladu, nečinnosti a blednoucího fialkového světla, výjimečně usíná uprostřed vyprávění. Škubnutím se probudí a obnoví se jí schopnost myslet a vtom zaslechne, jak někdo vchází do stodoly. Henryk. Po žebříku s sebou na seník přináší noční vzduch a pach alkoholu.

Róża odhaduje, že je po půlnoci. Ve statku se nesvítí, takže Krystyna a kluci pravděpodobně spí. Shira si sedá se zkříženýma nohama přímo doprostřed místnosti a zcela vzhůru předstírá, že si hraje se svým ptáčkem, zatímco se snaží rozluštit Henrykův šepot o zprávách z války, které před chvíli zaslechl v hospodě.

Henrykův pohled těká směrem k Shiře. „Kdy usne?“

Róża vybízí Shiru, aby se uchýlila ke stěně co nejdál od žebříku. „Potřebuju, aby sis tady lehla. Ano, obličejem ke stěně, nesmíš se otočit – tady máš přikrývku – a slibuju ti, že ti příběh dovyprávím hned ráno.“ Róża cítí, jak se Shira naježila, když zaslechla v maminčině hlase nervozitu.

„Ale mami…“

„Už žádné otázky. Pšššt.“

Róża zůstává zticha a nehybně leží, zatímco jí Henryk neobratně svléká kalhoty a proniká do ní. Je suchá a těsná a má pocit, jako by se uvnitř měla roztrhnout. Dopadá na ni celou svou těžkou vahou. Jeho přírazy jsou čím dál rychlejší a hlubší, pohyby čím dál silnější. Seno ji řeže do zad, jak ji tlačí k podlaze, a nos má plný jeho dechu, soli a potu.

Jeho zvuky, zvuky jejich pohybů – skřípání vchodových dveří v bouřce – by mohly vše prozradit. Přesto nemůže Róża dělat nic jiného než čekat, až to skončí. Henryk jí sahá pod košili a nahmatá jí bradavku, zakroutí s ní a silně stiskne, Róża se očima upíná na prasklinu ve stěně, úlomek měsíčního svitu. Henryk stále zrychluje. Vydá konečný vzdech, vyplní ji svým vlhkým teplem a pak se na ni svalí – s jednou rukou stále v jejích vlasech.

Když se Róża odváží podívat Shiřiným směrem, z nepravidelného dechu okamžitě poznává, že je dcerka stále vzhůru.

Nazítří nad ránem jejich druhého dne ve stodole je Róża vzhůru a zoufale přemýšlí o odchodu – kam ale? – a vtom vchází Henryk. Róża se narovná a zkříží ruce na prsou.

„Můžete zůstat o trochu déle,“ říká Henryk.

Róża se skácí do sena. „Děkujeme.“

Později pozoruje, jak se pomalu blíží soused s talířem sladkých sušenek a vyruší Henryka, zrovna když se snaží vyčinit svým starším synům Piotrovi a Jurkovi. Přikázal jim, ať se drží dál od pumpy ke studni, ale oni si s ní pohrávali, a tak se zlomila. Teď je varuje – držte se daleko od stodoly.

„Pořídil jste si koně?“ ptá se soused mžourající zpoza talíře sušenek.

„Co?“

„Máte ve stodole koně?“ Vysoké hromady sena stále brání ve výhledu z přilehlých polí na přední stranu stodoly.

„Ach tak. Ne. Jen přemísťuju nějaké zařízení, to je všechno.“

Když přichází další soused, Krystyna, jejíž pohled se stočil ke stodole jen jednou, nese malého Łukasze směrem ke skupince, aby se nad ním mohli rozplývat. Jak se v ní probudil ochranitelský instinkt vůči Róże a Shiře? uvažuje Róża. A jak rychle se v ní úplně stejně může probudit pud zrady?

Róża se odvrací od štěrbiny ve stěně, než uvidí, jak si všichni pochutnávají na sušenkách.

Jak den ubíhá, Krystyna přináší džbánek vody a dva kousky chleba, Henryk později vynáší kýbl s tělesnými výměšky. Přes tyto projevy laskavosti si je Róża jistá, že každou chvíli je jeden nebo druhý požádá, aby odešly, a láme si hlavu s tím, kam se Shirou potom půjdou. Zná jeden dům v sousední vesnici, kam kdysi nesla trdelník na svatbu místního obchodníka. Dort – ze čtyřiceti vajec – byl vysoký jako strom a nemohla ho unést; a dům se vyjímal, protože byl také vysoký. Snaží se vzpomenout si: jak daleko byl dům od těch sousedních? A zaslechla někdy zmínku o tom, že by obchodníkova žena měla děti? Pokud ano, tak tam možná budou mít méně štěstí…

Za soumraku přináší Krystyna polévku. Ani ona, ani Henryk se o jejich odchodu nezmiňují. Když se najedí, Róża uloží Shiru ke spánku a vypráví jí další pokračování příběhu. Děvčátko objeví rodinu krtků, kteří se navzájem poštuchují nosy a šourají se dírou poblíž zahrady! Dívenka se obává, že se krtci provrtají záhonem kouzelných květin, a tak chytře složí „stěhovací píseň“, kterou jim ptáček zazpívá. Když krtci zaslechnou živoucí melodii, nasadí si klobouky, sáhnou po svých ruksacích a peláší pryč, přičemž se jim hlavy pohupují do rytmu – a zahrada je v bezpečí. Shira se ptá: „Co si ti krtci nesou v ruksacích?“ Róża odpovídá: „Brýle!“ Shiře se oči rozšíří nadšeným úžasem. Potom Róża šeptem zpívá ukolébavku, přikryje Shiřiny ruce svýma a zachumlá ji do přikrývky – všechno předtím, než Henryk vyšplhá po žebříku.

Stodolu nemusejí opustit další den ani ten den po něm. Róża ryje kamenem mělké zářezy do trámu, zaznamenává každý den. S potěšením vnímá váhu kamene v dlani, pružnost měkkého dřeva pod ním. Z pohledu na sečtené značky cítí radost z přežití, která je pokaždé tlumená strachem.

Kapitola 4

V době, kdy Róża vyrývá do trámu značku na znamení, že končí další den, Shira šeptá své neodbytné otázky: „Proč se musíme schovávat? Proč musíme být potichu?“ Róża se na dceru upřeně dívá a přeje si dát jí odpovědi, které by ji uklidnily.

„Někteří obři nemají rádi květiny, a protože věří, že hudba z našich hlasů pomáhá květinám růst, nikdy nesmíme dopustit, aby obři naše písně zaslechli.“

„A ptáček může zpívat?“

„Ano, ale my musíme zůstat zticha.“

Róża se otočí zpět k trámu a přemýšlí o Henrykově včerejší noční návštěvě. Pohyboval se v ní pomalu, téměř jemně. Nemohla si nevšimnout rozdílů mezi ním a Natanem: ve váze jako takové, že má méně ochlupení na hrudi a jeho tělo voní zemitě. I když ležela naprosto nehybně a dívala se shora jakoby z jiného těla, jiného místa, odvrátila oči od stěny k jeho tváři, k jeho sklánějícím se šedivým očím –

Ostrá hrana kamene, který Róża svírá v dlani, se jí vrývá do kůže. Zadusí výkřik a kámen položí do rohu. Zpětně odpočítává, snaží se přijít na to, na který zářez připadal šábes, na nějž si ani nevzpomněly.

Možná že žena toho obchodníka žije v tom vysokém domě sama? Na rozdíl od Henryka – jenž byl zproštěn vojenské služby kvůli problémům s očním nervem, který mu znemožňuje se rychle rozkoukat v kouři – byl její manžel odveden na vojnu.

Počítáním zářezů Róża zjišťuje, že už jsou ve stodole jedenáctý den.

Kapitola 5

Devatenáctý den ve stodole proudí denní světlo skrz praskliny ve stěně a vytváří jim na kůži zářivě bílé skvrny. Shira s matkou spolu přes den nemohou promluvit. Dokonce ani Henrykova odměna v podobě pečené brambory navíc nemůže vyvolat slova díků. Jen matčin rovný úsměv, zatímco pozoruje dcerku, jak se beze slova cpe.

V tichu jsou jiné zvuky umocněné. Uvnitř stodoly se ozývá zaječí šustění, bušení a ukusování. Zvenku je slyšet ranní volání střízlíků a růžovky. Šepot stromů. Klapot a praskání Henrykových vysokých bot. A později, pozdě v noci, kdy má Shira zůstat obzvlášť v klidu, vysoký skřípot a pohyb vrat do stodoly. Drhnutí žebříku o prkennou podlahu. Charakteristické vrzání každé příčky a pak tlumené hlasy Henryka nahoře s její matkou.

Henryk s sebou do stodoly přináší vůně z venku. Někdy přinese na botách kousky listí. Mumlá slova, která Shira slyšet nemá. Matka jí dá skládací desky s fotografiemi, ať si je schová pod deku, přikývne a zamumlá Henrykovi něco nazpět. Když je tam Henryk, Shira musí ležet daleko od maminky, otočená zády a zmatená z toho rozruchu.

Občas po večerech Shira zaslechne vojáky, jak pochodují po cestě. Když se napijí, zpívají písničky o líbání krásných děvčat, které si Shira tajně užívá. Jinak slyší jen rázné kroky a hlasy.

Ve chvílích, kdy je nebezpečné i pouhé šeptání, se Shira s matkou domlouvají rukama. Jeden prst u ucha znamená někoho slyším, ale zvláštní znamení představují Henryka (zatahání za vousy), jeho ženu Krystynu (zavázání zástěry) a tři chlapce Wiśniewských (od nejstaršího k nejmladšímu rukou položenou vysoko, uprostřed a nízko naznačující výšku hlavy). Souseda (dlaně blízko, čelem k sobě). Vojáky (zatnuté pěsti na hrudi jako při držení zbraně). Cizince, kterého neznají (zdvižené obočí). Poklepání na různé části těla znamenají hlad, žízeň, bolest, plný močový měchýř. Ruka na trsu vlasů: Chceš zaplést copánek? Tím uběhne trošku času. Jemný dotyk prstu na sklápějící se víčka: Snaž se teď odpočívat. Shira pozoruje, jak před spaním matčiny rty tvarují modlitbu v hebrejštině. Právě to, více než cokoliv jiného, Shiru uklidňuje, protože ve svém srdci slyší matčiny tiché chvalozpěvy jako hudbu.

Nikdy si nesundávají boty pro případ, že by se musely dát na útěk. Shiru ty její tlačí do malíčku, ale nechává si to pro sebe. Nic neřekne ani o škrábancích od sena, ani o tom, jaký má pořád hlad. Matka jí dává větší porce všeho, co dostanou k jídlu. Když Shira nabízí matce víc, nikdy si nevezme, místo toho cucá seno. Její měkké zaoblené partie zmizely. Shira si uvědomuje, že matce vyčnívají klíční kosti.

Shira nosí šaty s hezkým kostičkovaným vzorem a šedým lemem, které jí Krystyna potají přinesla, když z nich její neteř vyrostla. Nejsou tak hebké jako šaty, co má doma ve skříni ušité od babičky, které jí přesně padnou a jsou téměř tak úžasné jako ty, jež viděly ve výloze v Gracji. Matka má na sobě kalhoty stažené v pase a košili se širokým límcem – říká tomu cestovní oblečení. Společně leží potichu na seně, vdechují vrstvenou vůni – sladkou, ostrou, vlhkou a nahnilou – a naslouchají zvukům noci. Skřípot a hvizd. Psí štěkot.

Shira potkala psa, když s matkou procházely přes pastviny poblíž Henrykovy stodoly. Matka chtěla psa zahnat ze strachu, aby nezaštěkal. Ale Shira natáhla ruku. Pes sklopil hlavu a očichal ji, škubl čumákem, v očích se mu třepotaly odstíny zlaté a žluté, sklopil chlupaté uši. Vypadal, že rozumí, a dokonce že se chce se Shirou na této hře neviditelně podílet. Vyhnul se ke straně a lehounce odťapkal pryč, jako by nic nevážil, aniž by se ozývalo sebejemnější ťapkání, zatímco našlapoval po cestě. Shira si představovala, že nese tichý vzkaz jejímu otci.

Dívenka prasklinou v prknech pozoruje, jak si Henryk hraje venku s Łukaszem, vyhazuje ho do vzduchu. Hoch piští a natahuje buclatou ručičku, snaží se dosáhnout na otcovy našpulené rty, aby mu proti směru růstu mohl promnout vousy.

Bývaly večery, kdy po tom, co matka uvolnila nohy, kterými obkročmo svírala violoncello, a vydala se uklízet kuchyň, si otec brával Shiru na klín a ukazoval jí, jak zahrát tóny celé stupnice mačkáním různých strun. Jeho nízký hlas zněl zblízka, Shiře připomínal vodu z potoků a řek, šepot proudů. Nedočkavě natahovala prsty přes struny, co nejdál to šlo, a on jejím notám dodával zvuk dlouhými, plynulými tahy smyčcem. Někdy jí dovolil, aby se pokusila držet housle sama, mezi palcem a ukazováčkem sevřela hladký, dřevěný krk a na velký, podlouhlý podbradek položila bradu. Když si nastavila prsty tak, aby v nich mohla převalovat struny, podobně jako to viděla u rodičů při vibratu, otec se tomu smál a zněl jako zurčící pramen a na Shiřině tváři se srážel jeho vlhký dech provoněný kávou.

Opravdu si děvčátko pamatuje svého otce, prošedivělého, vonícího pižmem a jeho teplé měkké objetí, jiné než maminčino, nebo si ho vymýšlí, plete si ho se svými představami a sny? Jak pod vousatou bradou drží vzácné housle, ze kterých se linou tóny jako ladička zasahující matku přímo do srdce. Tanec náhle skončil, housle zůstaly v pouzdře navždy uložené a nedotčené poté, co se už nevrátil. Po probuzení ji napadá, že kdyby si mohla lehnout s jedním uchem přitisknutým k zemi, uslyšela by, jak se tatínkovy tóny klubou ze zakořeněné země.

Kdyby se na něj zeptala maminky, složila by se jako papírová labuť. Tak se Shira kousne do rtu a přivře oči před scénkou, která se venku odehrává.

S maminkou vymýšlejí tiché hry. Uhodni, kolik vlaštovek má ve stodole hnízdo. Spočítej, kolik je ve dřevěných zdech děr po suku. Když je čas jít spát, Shira se přitulí, spojí ruce a maminka začíná vyprávět.

Dnes večer přišla do zahrady bíle skvrnitá srnka, doufá, že se napase očarovaných květin. Děvčátko a její ptáček se (právem) bojí, že obr bude chtít sníst srnku k večeři, a tak vymyslí plán: děvčátko diriguje a ptáček cvrliká pastorále kňouravého volání malého kolouška. Srnka zvedne hlavu, zpozorní – je si jistá, že ji volá její mládě – a odpeláší pryč právě ve chvíli, kdy se v dáli ozvou dunivé kroky obrů.

Shira prosí matku o pokračování – s radostí si představuje děvčátko a jejího ptáčka v zahradě plné bílých sedmikrásek, srnek a symfonií, temných zvuků varujících před nebezpečím –, ale ta je neoblomná.

„Zítra, Shirke. Musíme počkat a uvidíme, k jakému dobrodružství se dostaneme zítra.“

Matka jí šeptá ukolébavku, Shira natáhne ruce a pozoruje, jak jí kolem prstů v tichém slibu maminka obmotává ty své. Pak se uvelebí do svého senem zahaleného kusu přikrývky a usíná, přičemž jako vždy naslouchá zvuku kroků.

Kapitola 6

Zatímco Shira spí, Róża leží nehybně pod kupou sena a ze všech sil se snaží zaslechnout, co se děje ve světě mimo stodolu. Vzdálený dusot koní. Nezřetelné hlasy pocházející z hostince na konci cesty.

Lidé procházejí kolem ve dne v noci, avšak nehledě na to, jak moc se Róża snaží, nedokáže Shiru přimět, aby zůstala naprosto nehybná a potichu. Nejtěžší je to poránu, hned po probuzení. Róża ji musí neustále upozorňovat domluvenými signály. Přikládat prst k ústům: Buď zticha. Ruku na nohu: Nehýbej se. Shira se na znamení odpovědi kouše do rtů, přesto se však zdá, že každý nádech či polknutí je zvoněním na poplach.

Hodiny se natahují, jsou nekonečné a každá minuta si vyžaduje opatrnost. Jak Shiřina představivost poletuje a zrychluje, její tělo plné hudby nezkrotně pulzuje.

Na cestě sem po samých okrajích vesnic dovolila Róża Shiře broukání a poklepávání. Její melodie – překvapivě spletité a mnohovrstvé, ve kterých tóny splývaly a kolidovaly – připomínaly Róże symfonie, jež poslouchal její otec.

„Co je to za hudbu?“ zeptala se Róża Shiry.

„Hm?“

„To, co si broukáš?“

„Aha. Jenom to, co v duchu slyším.“

Róża by si moc přála, aby v tom Shira mohla pokračovat, ví, že má talent a že jí to přináší útěchu – jenže teď ne. „Je to krásné, ale musí to zůstat ve tvém nitru.“

Róża by si přála, aby si Shira ve svém nitru také schovala své věčné šeptané otázky: „Mami, proč jsme tady? Kde je tatínek? Už můžeme brzy domů?“

Henryk a Krystyna je neudají. Jejich osudy jsou nyní propletené, ale mohl by je zaslechnout soused. Kdyby němečtí vojáci dostali tip, určitě by se je vydali hledat.

Když se Henryk jednou neslyšně domlouval s Krystynou u kurníku mimo doslech sousedů a dětí na datu jejich odchodu, setkal se s manželčiným nečekaným protestem: „Kam půjdou, Henryku? Ta dívka nemůže být o moc starší než Marylina malá Łucja.“ Tou dobou – podle počtu zářezů v trámu jejich třicátým druhým dnem ve stodole, kdy už Róze došly veškeré věci, které by mohla směnit, všechno bylo pryč – cítila už jen vděk za Krystynino naléhání. Nicméně ve chvíli, kdy Krystyna šplhá po žebříku nahoru na seník a natahuje k Shiře ruku, má vůči ní důvod k pochybnostem.

Róża se rozhlíží po podkroví ve strachu, že Shiřina matrace na spaní, odsunutá úplně na stranu, prozradí, co sem v noci Henryk chodí provádět. Ale Krystyna si toho zřejmě nevšímá.

„Neměla bych ji vzít na chvíli ven? Potřebuje na čerstvý vzduch.“

Róża Shiru pevně popadne. Cože? Ne! „Díky, ale je to příliš nebezpečné.“

„Jen na krátkou procházku. Několik kroků, aby se mohla podívat na kuřata. Sotva začíná svítat.“

Róża zahoří, přestože je chladno. Statek je postaven takovým způsobem, že na dlouhém úzkém pruhu půdy poblíž stodoly stojí kurník a za ním do dálky ubíhají pole. Z místa, kde zatáčí cesta, může na kurník i přes hromady sena někdo dohlédnout. Nechce Krystynu naštvat, ale zkrátka nemůže Shiru pustit. „Podle mě to není dobrý nápad.“

„Mami, já chci vidět kuřátka.“

„Pšššt.“

Róża pátrá v Krystynině výrazu.

„Henryk vzal kluky ke svým rodičům. A pokud jde o sousedy, Ludwika je u své sestry a Borys vyspává po noci strávené v hospodě.“

„Co když půjdou kolem vojáci nebo jiní sousedé?“ Třeba ten, který napekl sladké sušenky.

Krystyna stočí pohled směrem k cestě. „Seno brání ve výhledu.“ Odmlčí se. „Nedovedu si představit, že by jeden z mých kluků musel ležet tak dlouho potichu a bez hnutí.“

U okapu poletuje malá vlaštovka. Róża cítí, jak se jí Shira snaží vymanit ze sevření.

Różu polévá pot a začíná se jí hromadit v podpaží. Všimla si, jak Shira závidí Piotrovi a Jurkovi, když s mokrými vlasy pobíhají z kurníku sem a tam. Co když má Krystyna pravdu v tom, že Shira potřebuje víc pohybu venku? Ztrácí jistotu a dcerka se nenápadně přibližuje ke Krystyně. Společně slézají po žebříku a zamíří skrz vrata do stodoly směrem ke kurníku.

Róże tluče srdce v hrudi jako v kleci, když se přesouvá od jedné skuliny ve stěně ke druhé a pokaždé spatří jen zlomek svého dítěte: Shiřinu vztyčenou hlavu, její levou nohu, povislou ruku. Jakmile vstoupí do kurníku a úplně se ztratí z dohledu, Róża začíná počítat: jedna, dva, tři, čtyři, pět, šest…

Rozrušeně popadá Shiřinu přikrývku a prstem přejíždí přes šev. Mohla by tam drobným stehem našít její jméno, kdyby byly jednou nuceny se rozdělit. Mohla by požádat Krystynu o jehlu a nit –

Odkládá přikrývku. Kde jsou? Kouká skrz největší skulinu a zoufale se snaží zahlédnout své dítě.

Znovu se objevují a po několika krocích jsou zpět ve stodole. Celá vycházka za méně než pět minut. I přes pociťovanou úlevu hoří Róża vzteky. Když byla Shira pryč, mohla sotva popadnout dech.

„Na jaře budou kuřátka!“ trylkuje Shira.

„Ticho!“

„Ano, mami,“ odpovídá šeptem.

Krystyna stojí ve vratech, když děvčátko odcupitá nahoru po žebříku. Róża si ji přitáhne do náručí a snaží se začít zase pravidelně dýchat.

Za několik dní se Krystyna opět před svítáním vrací. Róża se natahuje proti matnému světlu a pozoruje, jak Krystyna odvádí Shiru za ruku, aby se mohly podívat na kuřátka a o kousek dál pohladit kravičku. I když Róża upírá pohled na každý dceřin pohyb, je za těch pár chvil o samotě vděčná.

Za kupu sena bránící výhledu na stodolu pokládá Krystyna košík s jídlem. Róża mhouří oči, aby na něj lépe viděla: vejce natvrdo? Krajíce chleba? Chce Shiru nazpět – ale ta zrovna dostává najíst.

Róże kručí v břiše a sbíhají se jí sliny. Když si uvědomí, že ji Krystyna může spatřit, posune se a začne se dívat skrz jinou, menší skulinu.

Krystyna jídlo náhle sklidí.

Prochází někdo kolem po cestě?

Róża pozorně poslouchá ve snaze rozpoznat dusot vysokých bot, zatímco Krystyna odvádí Shiru zpět do stodoly, nahoru po žebříku do matčiny náruče. Róża vdechne vůni chleba na Shiřiných rtech.

Róża leží pod senem vedle Shiry a jemně jí hladí plné bříško.

„Chtěla jsem ti přinést jídlo, maminko, ale paní Wiśniewská ho odnesla.“

„Nic se nestalo, Shirke. Jsem ráda, že jsi dostala dobře najíst.“

„Řekla, že ti pan Wiśniewski později přinese brambory.“

Róża mlčí.

„Chtěla jsem ti přinést vajíčko! Slibuju, že to příště udělám.“

„A teď už žádné povídání,“ Róża naprázdno těžce polkne.

Později si Róża bere Shiru na klín a rozděluje jí husté vlasy na tři rovnoměrné díly. S vlasy zachycenými mezi prsty se pouští do zaplétání, postupně přehýbá pramínky přes sebe a každé křížení završuje jemným utažením, až zbydou jen konečky. Když nosí Shira vlasy stažené dozadu, dokonale se podobá babičce – včetně olivové pleti a srdcovitého tvaru. Až na oči barvy a tvaru mandle, ty má po Natanovi.

„Dnes jsem tě učesala obzvlášť slavnostně. Přesně tak, jak to udělám, až tě vezmu na koncert filharmonie.“

Shira se otočí a nevěřícně na maminku kouká.

„Přesně tak. Až se vrátíme domů, rozšoupneme se, pořídíme si lístky a půjdeme si poslechnout symfonii.“

Shira si hladí copánek, který se jí stáčí po zátylku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Žlutý ptáček zpívá.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.