Ukázka knihy z internetového knihkupectví www.kosmas.cz

Kořenda Hvízdalová

Velkým dětem

Kořenda Hvízdalová

Velkým dětem

Fotografie: Aleš Hvízdal

Redakce: Vladislav Dudák

Jazyková redakce: Alice Dudáková

Grafická úprava tištěné knihy: Zuzana Burgrová

Fotografie – portrét autorky: Fabiana Mertová

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Pro Kořendu Hvízdalovou vydalo nakladatelství Cattacan v roce 2022

Elektronické vydání první.

Cattacan, s. r. o., Kukučínova 1148/4, 142 00 Praha 4

www.cattacan.cz

Text: © Kořenda Hvízdalová, 2022

Fotografie: © Aleš Hvízdal, 2022

Fotografie – portrét autorky: © Fabiana Mertová

Grafická úprava: © Zuzana Burgrová, 2022

Vydal: © Cattacan, s. r. o., pro Kořendu Hvízdalovou, 2022

ISBN 978-80-88349-32-7 (Epub)

ISBN 978-80-88349-34-1 (Mobi)

ISBN 978-80-88349-36-5 (PDF)

Věnováno paní učitelce Ilonce Helclové,

která byla mou první oddanou literární fanynkou.

Poděkování patří zejména Ivě Halouskové a Zuzce Burgrové za pomoc při konečné úpravě této knížky.

Úvod

Začalo to asi všechno u Báry, když mě prostřednictvím své matky požádala o radu, jak by s ní máma měla komunikovat. Báře už je sice šestnáct a o pomoc mě prosila v patnácti, ale stejně jsem si uvědomila, že já sama bych bývala potřebovala pomoc už dříve, snad někdy ve třinácti. To mě to na světě strašlivě štvalo a chtěla jsem odejít. Nakonec jsem se rozhodla, že zůstanu a budu působit alespoň jiným lidem radost. Dopadlo to ještě jinak. Tak dlouho jsem se snažila dělat radost jiným, až došlo i na mě. Po pár desítkách let už umím udělat radost i sobě. Proto bych ráda poslala tuto knížku všem, kteří ji budou potřebovat, aby pochopili sebe, své rodiče a prarodiče, a hlavně, aby se hned od začátku naučili mít rádi sami sebe, dělat radost sobě a tím vlastně i všem ostatním.

Děti jsou svoje

Jablko nepadne daleko od stromu

Jak se vlastně stane, že se někdo rozhodne přijít na svět?

Asi je to zrovna v tu chvíli, když nastane ten tajuplný okamžik a človíček se rozhodne, že se připojí k páru a bude mu dělat společnost. Tak to všechno asi začne.

Začne vnímat všechno, co se kolem děje, nejen to, co se říká, ale i všechno, co se dělá, co jeho okolí cítí, a hlavně, jaké k němu pronikají myšlenky. Myšlenky jsou energie. Ošklivé myšlenky, to je ošklivá energie, co se mění s léty postupně v bolest a nemoc, a hezké myšlenky, to je ta šťáva, co nám dává život, který bychom bez ní nebyli schopni žít. Ten človíček slyší i cítí vše. Ví, že maminka je šťastná, že se to konečně podařilo a poprvé v jejím životě k ní přijde miminko. Tatínek si myslí, to jsem pašák, budu mít určitě syna. Nebo to bude princezna, krásná jako je její maminka? Hlavně, aby se jí u nás líbilo a dělala nám radost. Také ale může maminku třeba napadnout, že jí teď naroste „hroznej pupek“, že si nebude moct dát v hospodě pivo ani skleničku vína, že bude muset přestat kouřit. Nebo se má na to vykašlat a dál si žít podle svého? Vždyť s ní se taky nikdo nemazal, rodiče se jí rozvedli a nikdo se jí na nic neptal, postavili ji před hotovou věc. Táta si ji půjčoval na neděli, když se mu to hodilo, zaplatil jí tábor nebo ji vzal k moři. Ale jestli se jí tam zrovna chce, na to se jí nikdo neptal. Tak proč by se ona sama měla teď na někoho ohlížet?

A jsme u toho.

Dlouhou dobu se tvrdilo, že Země je středem vesmíru, a stejně se jednou ukázalo, že je to jinak. Celá léta se říká, že člověk nemá být sobec, má myslet na druhé, pomáhat slabším, chránit bezbranné a nemocné. Ale co když je to jinak, obráceně? Že člověk má myslet především na sebe, aby sám sobě vyhověl, aby se nebál zařídit si život podle svého, jak jemu to nejlépe vyhovuje. Potom, když on sám bude v pohodě, bude mít v sobě klid a mír, pak je ta nejlepší doba pro to, aby byl užitečný i těm ostatním.

Jak začít, aby mi rodiče rozuměli, aby mě pořád nesrovnávali s ostatními vrstevníky, sami se sebou v jejich věku, aby se člověk cítil ještě ve třinácti letech doma dobře, aby nemusel utíkat z domova?

Vypadá to, že celý život je plný otázek. Stačí ale vše kolem pozorovat, jen pozorovat, nic nehodnotit, ale sledovat, jak na nás co působí, a pak si vybrat, co sami uděláme. Jak se zachováme v situaci, kterou už jsme stokrát zažili? Zvolíme stejnou cestu jako vždy předtím, nebo se zkusíme vyjádřit tak, aby všichni viděli, co se nám líbí a co ne? Co si přejeme, i když se nám zdá náš pohled pro ostatní, hlavně pro vlastní rodiče, nepochopitelný, dokonce i nepřijatelný? Každý, kdo na svět přichází, přesně ví, proč tady je a čemu se tu má naučit, co tu má za úkol, za cíl. To, že se nám nepovede vyřešit nějakou situaci přesně tak, jak bychom si přáli nebo představovali, neznamená nic hrozného. Tím, že se tu máme učit, je třeba každou chybu ocenit a poučit se z ní. Třeba už příště, až budeme řešit stejnou situaci jinak, se budeme cítit lépe.

Například v bytech na sídlištích se často vyskytují lidé, kteří neustále nedávají pozor na své hospodaření s vodou. Přetéká jim vana, teče záchod, vypadne hadice odtoku pračky na zem a spodní byt je vytopen. Působením zemské přitažlivosti steče voda vždy dolů a na dotazy vytopeného se odpovídá: „My tu žádnou vodu nemáme, tady je všude sucho.“ Bodejť by ne, vždyť všechna voda třeba už stekla. Často se viníci ani neodhodlají zkontrolovat své odpady a přívody vody. Opakovaně vytápějí, opakovaně postižený dochází do pojišťovny, stále se chystá vymalovat si čistě koupelnu, ale ve chvíli, kde se zdá, že všechno vyschlo, je znovu vytopen. Stejná situace se opakuje po léta. Vytápěč vytápí, pojišťovna platí a vytápěný může buď zuřit, nebo rezignovat, nebo souseda stále upozorňovat, případně ho hnát před soud za porušování soužití, nebo si najít dobrého obhájce a celou rodinu vytápěče vybít. Takže se dá každý problém řešit, vybrat si některou z variant, anebo vymyslet ještě lepší a originálnější přístup. Nejsme na světě proto, abychom se trápili, ale abychom si zdejší pobyt co nejlépe užili. Každá situace budiž nám poučením pro chvíle příští. To platí i o rodině, do níž jsme se narodili.

Mnohokrát se stane, že se v rodině, kde je maminka laborantkou a tatínek inženýrem chemie, ocitne chlapeček, který miluje knížky a chce tuto lásku předávat dál. Sleduje své rodiče, poslouchá jejich každodenní starosti a přebírá jejich pohled na svět. Vidí-li jako maličký krásné auto a chce ho jako veliký také mít, uslyší: „Prosím tě, kde bys na to vzal? My s tátou celej život dřeme, ale na tohle auto bychom nevydělali do smrti.“ Co si má kluk myslet? Bydlím u nich, starají se o mě, mají mě rádi, tak proč bych jim nevěřil? Začne se smiřovat s tím, že krásným autem nikdy nebude jezdit, že ten, kdo takové auto má, si na něj určitě nevydělal poctivě, nebo se svými schopnostmi k němu nedopracuje, protože se to nepovedlo jeho vlastním rodičům. Oni jsou ti nejlepší, mají ho rádi.

Často se po celá léta dopouštíme té chyby, že víc věříme rodičům, paní učitelce, panu trenérovi než sami sobě, a tím si všichni ubližujeme. Stejně si ubližovali naši rodiče i jejich rodiče atd.

Chlapeček, kterému nechtěli rodiče ani ve snech dopřát autíčko, začal stejně jako jeho tatínek studovat na pana inženýra. Jednoho dne se však stalo, že sám přišel na to, že chce i v práci mít knížky, které má tolik rád, a chce jezdit krásným autem. Sebral se, odešel od inženýrů a začal se věnovat knížkám. Dnes už jezdí pěkným vozem plným krásných knížek, které přinášejí druhým lidem radost. Byl tak odvážný, že poslechl sám sebe. Stále ale v sobě nosí pochybnosti svých rodičů, ty špatné myšlenky, které mu ukrádají sílu k životu. Když se někdo v jeho okolí odhodlá k něčemu nevídanému, začne ho zesměšňovat, protože zapomene na svou zkušenost a vybaví se mu známá hesla o tom, jak nelze ničeho dosáhnout poctivou prací, že každý úspěšný musí mít ostré lokty, být patřičně sobecký a neomalený. Takovým způsobem byli ovlivňováni mnozí z nás. My, kdo už jsme dospělí, opakujeme chování svých rodičů.

Maminka, která sama neumí malovat, řekne nad miniaturou dospělé dcery: „No, jo, hezký,“ aniž by si nasadila brýle. Dcera ví, že maminka nepřečte bez brýlí ani jmenovku na zvonku u dveří. Těžko může vnímat krásu dceřina obrázku. Dcera v duchu matku ospravedlňuje, že třeba cítí, jakou práci si s obrázkem dala. Nezlobí se. Další poznámka ji ale uzemní: „To chceš pořádat výstavu? Koho by to, prosím tě, zajímalo?“ Zkoprnělá dcera není schopná slova. Přijde domů a její vlastní holčička jí vypráví, co se dočetla v knížce o zvířátkách. Ona sama se o ně nikdy zvlášť nezajímala. Holčičku odbude stejně, jako to viděla u své matky. Řeklo by se, že je to začarovaný kruh. Naštěstí se dcera zamyslí nad celou situací, kterou nejen sama vytváří, ale i prožívá a pozoruje. Vzpomene si na svou babičku, jak se chovala ke své dceři, tedy k její mamince. Vidí, že se stejné situace opakují po pokolení. Zmítána pochybnostmi o svých obrázcích se přesto rozhodne uspořádat výstavu a co nejvíc poslouchat vyprávění své vlastní holčičky. Výstava je úspěšná, v mamince se cosi zlomí a věnuje dceři večer po vernisáži se slzami v očích drahocenný rodinný šperk.

Jakmile najdete odvahu svět pozorovat a poslechnout sebe samé, je vyhráno.

Líbila se Vám ukázka elektronické knihy?
Zakupte si celou e-knihu na Kosmas.cz

Obsah

Obálka

Titul

Tiráž

Věnování

Úvod

Děti jsou svoje: Jablko nepadne daleko od stromu

Všechno je energie: Když nedáš, nedostaneš

Zrcadlo: Jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá

Nemoci: Ve zdravém těle zdravý duch

Odpočinek: Odpočívej nejen v pokoji

Znamení: Ani nehoda není náhoda

Náboženství: Člověče, pomoz si sám a Pán Bůh ti pomůže

Jaký si to uděláš, takový to máš (tvůrčí představivost): Každý je svého štěstí strůjcem

Život v harmonii: Co sám rád nemáš, nečiň jinému

Doslov