Jitka Kendíková,
Jan Mazel, Adam Sládek

A proč ne?

Nebývale otevřený rozhovor
ředitelky školy se svými studenty

Publikace vznikla v rámci projektu Klíč k rozvoji rovných příležitostí ke vzdělávání pro děti/žáky s PAS. Tento projekt je financován z ESF prostřednictvím Operačního programu Vzdělávání pro konkurenceschopnost a státního rozpočtu ČR.

Nakladatelství Pasparta, o.p.s. – sociální podnik zaměstnávající lidi

s poruchou autistického spektra, jehož zakladatelem je Apla Praha

OBSAH

Úvod

HistoRIE A SOUČASNOST

Žáci se Speciálními vzdělávacími potřebami

Obecný pohled na problematiku vzdělávání žáků se speciálními vzdělávacími potřebami

ŽÁCI S PAS

dlouhodobě nemocní

SPORTOVCI

CIZINCI

Žáci, kteří se vzdělávají v zahraničí

KLIMA A KOMUNIKACE VE ŠKOLE

šKOLA A INTERNET

Škola a projeKTy

Metody projektového vyučování

Studentské projekty

Školní projekty

Ročníkové práce

Závěr

Představení autorů

Poděkování

Naše velké poděkování patří především těm, kteří nám umožnili naše dílo vydat, tedy nakladatelství PASPARTA. Děkujeme také našim rodinám, které nás podporovaly v pilné práci, často i v rámci společných dovolenkových pobytů.

Na místě je také vzdát hold technice, která nezvykle nevypověděla službu, toneru zvlášť. Děkujeme také leteckým a jiným dopravním společnostem, v jejichž prostředcích a vozech jsme našli nezvyklé, ale většinou velmi příjemné a někdy i klidné místo na psaní, a na jejich půdě tak mohla vzniknout značná část textu. Zapomenout nemůžeme ani na věrné přátele Slovník spisovné češtiny, Pravidla českého pravopisu, Slovník synonym a mnohé další užitečné příručky.

Prostě děkujeme všem, kteří nám při psaní nějak pomohli, do čehož zahrnujeme i sami sebe, protože naše spolupráce byla jedním slovem úžasná.

Autoři

Úvod

AS: Jako běžný student se v této publikaci budu snažit přiblížit svůj pohled na vše, o čem budeme níže diskutovat. Kniha „A proč ne?“ se skládá ze tří částí. V první části se zabýváme studenty se speciálními vzdělávacími potřebami, v druhé části školním klimatem, které je ovlivňováno vedením i studenty a ve třetí části školními projekty. O všech tématech se dá najít nepřeberné množství odborných či méně odborných publikací. Příručky jsou plné rad expertů, které vycházejí z těch nejpropracovanějších výzkumů. My se ale budeme snažit o pohled opačný, který já osobně považuju za mnohem důležitější. Vyslechneme názor vedení, který zastává Jitka Kendíková, ředitelka Základní školy a Gymnázia Jiřího Gutha-Jarkovského v Praze, a pokusíme se na něj reagovat. Spolu s Honzou přidáme názor a zkušenosti studentů, jež jsou v drtivé většině příruček opomíjeny. Doufáme, že naší knihou pomůžeme jak rodičům, tak expertům, protože bude konečně jasno v tom, jak se na studenty se speciálními potřebami nahlíží, co je opravdu pro školní klima přínosné, jaké školní projekty studenty baví a v čem je doopravdy posouvají dál. Budeme rádi, když se zvláště poslední kapitola zalíbí všem, kteří školou již prošli, a budou tak mít možnost porovnat školu dříve a dnes. Zároveň doufám, že bude zajímavá i pro uchazeče o studium a jejich rodiče. Touto publikací však chceme oslovit také širší laickou i odbornou veřejnost. Rádi bychom totiž ukázali, co vše lze v současnosti na běžných českých školách realizovat. V poslední větě jen doplním, že kdybychom si nepoložili otázku „A proč ne?“, tak by se žádné projekty na naší škole neuskutečnily.

JM: A proč ne! To jsem si pomyslel, když se mě paní ředitelka Kendíková zeptala, jestli bych se nechtěl podílet na této publikaci. Ačkoliv slovo publikace není úplně nejvýstižnější, zní to trochu „knižně“. Jde spíše o zápis z rozhovorů mezi námi, studenty, a paní ředitelkou. Tato forma a koncepce textu byly jasnou volbou, jelikož tak nejlépe vyjádříme něco, co je, zvláště pokud se jedná o klima školy, mnohem důležitější než názory kdejakého odborníka. Jde o pohled studenta na jedné straně a učitele, ředitele školy, na straně druhé. Co si ale člověk představí pod pojmem „pohled studenta na klima ve škole“? To chceme za pomoci našich rafinovaných otázek a nepříliš stručných odpovědí ukázat právě na příkladu naší školy. Naše škola má navíc tu výhodu, že aktivně zapojuje do výuky žáky se speciálními vzdělávacími potřebami, což bude také jedním z témat, kterým se budeme zabývat. Do této kategorie nepatří jen žáci s poruchou autistického spektra, které naše škola úspěšně integruje do výuky. Je to také mnoho jiných, jako například sportovci, umělci či studenti ze zahraničí. Podmínky nejsou jediným aspektem, kvůli kterému to skoro vypadá, že nás škola baví. Jsou jím i příležitosti. Velké množství poznávacích exkurzí, výletů a návštěvy různých divadel pro nás nefungují pouze jako přijatelnější zabíjení času než výuka, ale také jako vcelku poučné a někdy i zajímavé akce. Závěrem je třeba doplnit, že právě díky neustálému kladení otázky „A proč ne?“, jsme se dostali k možnosti napsat takovou knihu.

Historie a současnost

Jak to vše začalo? Jak získala škola akreditaci pro vzdělávání žáků s PAS?

JK: Všechno začalo v roce 1999, kdy přijímací zkoušky na naše gymnázium úspěšně složil první uchazeč o studium s diagnostikovanou poruchou autistického spektra. Tento chlapec pak do školy skutečně nastoupil a začal studovat. Do třídy s ním docházela i jeho osobní asistentka, což byla pro celý pedagogický sbor i pro ostatní žáky úplná novinka.

Shodou okolností jsem ve stejném roce začala na obou našich školách působit i já. Dodnes si pamatuji, jak jsem zaslechla rozhovor třídních prim, které si vyprávěly o tom, že jedna z nich bude mít ve třídě „toho Rainmana“ a co si s ním asi počne. Tehdy mi vůbec nedocházelo, o čem je řeč. Neměla jsem ani tušení, o kom se vlastně mluví. To se ale brzy změnilo. Když jsem na počátku září poprvé vstoupila do jedné z prim, seděl v první lavici chlapec s dospělou osobou, která mi vzápětí sdělila, že je jeho osobní asistentka. Nikdo z vedení školy mě na takovou situaci neupozornil, nikdo neproškolil, nikdo nesdělil, jaké obtíže dotyčný má, ale říkala jsem si, že to tak asi bude normální. Od počátku bylo ale jasné, že chlapec nebude „běžným žákem“. Při hodině se choval zvláštně. Klepal do lavic, tloukl do nich hlavou, cucal tužky, kružítko, občas vydal nějaký nestandardní zvuk. Přesto jsem si řekla, že to nějak půjde, protože ostatní děti se chovaly, jako by se nic zvláštního nedělo. A ono to i přes nejrůznější drobné i větší potíže šlo...

Z tohoto chlapce vyrostl mladý muž a o osm let později, tehdy jsem již byla ředitelkou, úspěšně odmaturoval, přestože si mnozí během jeho studia u nás mysleli, že to nejspíš nebude možné. Tím jsme se ale vlastně stali školou, již může úspěšně absolvovat osoba s uvedenou diagnózou. Tak jsme vešli ve známost mezi odborníky, kteří naši školu začali doporučovat rodičům žáků s obdobnými obtížemi. Od té doby o nás tedy mnozí projevují zájem a počet studentů s nějakou formou poruchy autistického spektra se každoročně zvyšuje.

Gymnázium ani Základní škola J. Gutha-Jarkovského nevzdělávají tyto žáky na základě akreditace. Jednoduše integrují tyto jedince do tzv. běžných tříd. Jejich vzdělávání tedy probíhá podle stejného vzdělávacího programu jako u všech ostatních studentů školy. Konkrétní podmínky však dle aktuálních potřeb každého z nich upravuje individuální vzdělávací plán. Někteří tito žáci potřebují také podporu asistentů pedagoga.

Všichni učitelé gymnázia i základní školy absolvovali několik školení o poruchách autistického spektra. Obě školy pravidelně spolupracují s mnohými odborníky ze speciálních pedagogických center a organizace APLA. Zaměstnáváme také speciální pedagožku a školní psycholožku. Velký kus práce ale odvádí především výchovný poradce, který koordinuje činnosti spojené se vzděláváním žáků se speciálními vzdělávacími potřebami, řeší konkrétní výukové i výchovné obtíže, metodicky vede učitele i asistenty pedagoga. Je také pracovníkem
Centra pro vzdělávání žáků s poruchami autistického spektra, které vzniklo při Základní škole J. Gutha-Jarkovského. Toto pracoviště poskytuje odborné konzultace pedagogům, asistentům, rodičům i žákům z celé České republiky.
V jeho rámci také probíhají různé vzdělávací akce pro pedagogické pracovníky. Kromě toho se aktivně účastníme různých odborných konferencí. Vyvíjíme i publikační činnost, a to jak v odborných časopisech, tak v samostatných knižních titulech.

Počet žáků se zvláštními potřebami se ve škole každoročně zvyšuje. Nebude to pro normální studenty na škodu, když v životopisu uvedou ukončené vzdělání na této škole a potenciální zaměstnavatel si řekne, že to je ta škola, kde studují ti se speciálními potřebami a že to se mu nezamlouvá?

JK: Doufám, že žijeme v době, kdy je to, že má člověk zkušenosti s prací či soužitím s postiženým jedincem, zcela normální nebo spíše významným plusem. Jsme přece škola jako každá jiná.

Navíc žáci našeho gymnázia ve srovnání se studenty stejného typu školy v rámci celé republiky dosahují nadprůměrných výsledků – například u maturitních zkoušek či v úspěšnosti umístění ve vědomostních, uměleckých a sportovních soutěžích. Žáci obou škol se velmi dobře dostávají na vyšší typ školy.

Zatím se, pokud vím, nikomu nic takového nestalo.

AS: Během toho, co jsem psal svůj první životopis a ucházel se s ním o první brigádu, mě to také napadlo. Dokonce jsem hledal smysluplné věty, jakými bych to mohl zdůvodnit a jeho/její mylnou myšlenku vyvrátit. Nakonec jsem dospěl k tomu, že laikovi bych to vysvětloval dlouho a nakonec bych ho stejně odkázal na odbornou publikaci, kde by se o problematice vzdělávání žáků s PAS a případně s jinými výjimečnostmi mohl dozvědět víc. Reálně je to pochopitelně nemyslitelné.

Po krátkém zamyšlení jsem došel k názoru, že být v každodenním styku s takovými lidmi vůbec není od věci. Možná je to skvělá zkušenost, kterou klidně můžu považovat za svou kladnou stránku. Umět někomu takovému podat pomocnou ruku správným způsobem nebo s ním umět vycházet, to přece není lehké. Od té chvíle se držím svého mínění. Považuju schopnost umět spolupracovat s lidmi se speciálními potřebami, kterých stále přibývá, za své plus.

JM: Při koncipování svého životopisu jsem po pravdě řečeno nad ničím takovým nepřemýšlel. Ale nebral bych to rozhodně jako nějakou nevýhodu, spíše naopak. Učit se na škole, která do výuky integruje žáky se speciálními potřebami, už je pro nás prvním náznakem reálného světa a dává nám dopředu nějaké zkušenosti.

Kdyby škola tyto žáky neintegrovala a byla by dnes možnost s tím začít, šla byste do toho?

JK: I když nemám spekulativní otázky tohoto typu ráda, často si ji sama pokládám a snažím se hledat odpověď. Pokud byste čekali jednoznačnou odpověď, mýlili byste se. Nevím. Nejspíš ano. Děsí mě vyčleňování jakýchkoli lidí na okraj společnosti. Přijde mi přirozené, že se v jedné třídě vzdělávají děti s různými vlastnostmi, znalostmi, inteligencí. Žáci bez obtíží i s problémy. Kluci i holky. Nemocní i zdraví. Černí, bílí, žlutí... Může to vypadat pateticky nebo idealisticky, ale tak to prostě je. V životě se přece setkáváme s nejrůznějšími lidmi v nejrůznějších situacích. Škola má za úkol nejen vzdělávat, ale také vychovávat a připravovat své studenty na život. Integrativní forma vzdělávání je tedy skvělou příležitostí takové přípravy. Velmi prospěšnou pro jedince s obtížemi i bez nich.

Stále však mám na paměti, že jsme se vzděláváním žáků s poruchami autistického spektra začali vlastně náhodou a cesta k současnému stavu byla sice trnitá, ale jaksi nenásilná, přirozená. Možná bychom to za jiných okolností zvládali mnohem obtížněji, ale také třeba lépe. Kdo ví?

AS: Tato otázka sice původně nebyla mířena na žáky, kteří o tom nemůžou nijak rozhodovat, ale rád bych svým názorem přispěl. Jako student, který by studoval jinde, bych vždy řekl jasné ne. Vždyť by integrovaní žáci zdržovali naše hodiny, otravovali naše přestávky, zasahovali do poklidné atmosféry ve třídě nebo nám mohli ubližovat. Opět bych názor studenta, který studuje jinde, nazval jako laický. Realita je naprosto jiná. Jako student naší školy bych se přikláněl k názoru paní ředitelky. Nikdo o hodinách nezdržuje, nikdo neotravuje přestávky, nikdo nekazí atmosféru ve třídě, ba ani na nás nesmyslně a bezdůvodně neútočí. Mnohdy jsou jeho názory a vědomosti i zajímavé, někdy, když je slyšíme už po dvacáté, nás otravují. Vždy se ale dá všechno zvládnout. A kdo umí situaci zvládnout s nadhledem a profesionalitou, ten má v životě velké plus.

Proč to všechno děláte? Vidíte v tom přínos pro školu a její klima?

JK: Dobrá otázka. Chce se mi prostě odpovědět: „A proč ne?“ Přijde mi normální pomáhat lidem, kteří to potřebují, když mám tu možnost. Bylo a je to moje předsevzetí, na jehož základě chci dělat svou práci. Záměrně jsem si vybrala některé skupiny žáků, kterým se z různých důvodů jiné školy příliš nevěnují. Nejde tedy jen o žáky s poruchami autistického spektra, ale i o studenty s jinými speciálními vzdělávacími potřebami, o cizince, o vrcholové sportovce, ale také o české děti plnící povinnou školní docházku v zahraničí. Přijde mi to správné a myslím, že by tak měly postupovat všechny školy.

Oběma našim školám vzdělávání žáků s poruchami autistického spektra jednoznačně prospívá. Vede to k větší toleranci mezi všemi zúčastněnými. Žáci, učitelé, ale i další lidé okolo školy se učí žít s jinakostí. Učí se zvládat obtížné situace, mnohdy i překonávat vlastní limity a bariéry. Každý to tak samozřejmě vidět nemusí. A komu to nevyhovuje, ať k nám prostě a jednoduše nechodí, ať u nás nepracuje.

Neodsuzují lidé školu kvůli tomu, že ve třídách jsou mezi normálními dětmi i žáci s PAS?

JK: Možná odsuzují. Možná nechápou. Možná v tom vidí něco jiného, než v tom je. Možná si myslí, že z toho někdo má finanční prospěch. Možná mají lidé názor, že si na tom děláme kariéru. Kdo ví? Upřímně řečeno, ať si každý myslí, co chce. Moje důvody jsou prosté: považuji vzdělávání žáků s PAS v tzv. běžných třídách za správné a chci pomáhat těm lidem, pro které umím snadno něco udělat. Pokud mě za to někdo odsuzuje, je to čistě jeho věc. Jsem hrdá na to, že mám kolem sebe kolegy, kteří to chápou, vzali si tyhle myšlenky za své a pomáhají.

AS: Daleko vtipnější mi přijde, když se mě někdo zeptá, kde studuju, a já odpovím, že na Truhlářské, což je zkrácený neoficiální název naší školy, a dotyčný mi s naprosto vážnou tváří odvětí, zda se učím na truhláře. Ano, to se opravdu stává. Ale pokud by mi odvětil, jestli jsme „ta škola s autistama a jinýma zvláštníma“, byl bych možná raději. Ne, že bych školu rád propagoval jako školu, kde mají možnost studovat studenti se speciálními potřebami, to rozhodně ne. Ale říct, že s takovými lidmi umím vycházet, to považuju za svou kladnou stránku.

JM: Zatím jsem se s nějakými negativními názory v tomto ohledu nesetkal. Řekl bych, že je to hlavně z toho důvodu, že se tím naše škola neprezentuje, že tím není nijak speciální. O naší škole není všeobecně nic takového známo. Na druhou stranu mi ale nepřijde, že by to byla přímo nevýhoda. Je to poměrně dobrá průprava do života, protože se dříve či později s těmito lidmi setkáme. Není to rozhodně důvod, proč by nás měl někdo odsuzovat.

Byl váš postoj ke vzdělávání žáků s PAS oproti vašim předchůdcům ve vedení školy rozdílný?

JK: Těžko říci. Můj předchůdce ve funkci ředitele přijal prvního žáka s PAS a pak se během jeho působení u nás vzdělávali dva další (ti ale byli diagnostikováni až v průběhu studia). Nicméně jeden žák na jedné škole není skoro třicet na dvou. Protože jsem už na škole v té době působila, mohu porovnávat. Tehdy to začalo dobrou vůlí vzdělávat dítě s takovou diagnózou, ale ve srovnání s dneškem jsme všechno dělali velmi amatérsky. Žádná školení, žádné pomůcky, žádná odborná podpora. Prostě jen dobrá vůle učitelů. Navíc v době, kdy nebyla v zákoně o pedagogických pracovnících zakotvena pracovní pozice asistenta pedagoga. Nicméně byl to dobrý směr a zdálo se jasné, že to půjde. A ještě jedna věc – nebýt tohoto prvního studenta, asi bychom se na vzdělávání žáků s autismem dívali skrz prsty a škola by se patrně ubírala jiným směrem.

Jaký byl postoj spolužáků k prvnímu přijatému studentovi s PAS?

JK: Protože je to už dávno, neřeknu to asi úplně přesně. Myslím, že to pro ně bylo velmi složité. Tenhle kluk měl pro běžného člověka spoustu zvláštností. Některé jsem již popsala v odpovědi na první otázku. Pochopitelně to nebyly všechny, takže na tomto místě vzpomenu jen ty pro spolužáky nejproblematičtější. Zvláště v období puberty, kdy se dotyčnému začala velmi líbit některá děvčata, vznikaly velmi složité situace. Vybrané dívce telefonoval mnohokrát za den, nahlas přede všemi (i v hodinách) určitou dikcí opakoval snad stokrát jméno vyvolené. O hodinách někdy mobilem telefonoval do kabinetů sousedících se třídou, aby rušil vyučující (zejména francouzštiny). Od kvinty odmítal podporu asistenta pedagoga. Argumentoval tím, že ostatní ho také nemají. Psal dokonalým zrcadlovým písmem. V podobném duchu bych pochopitelně mohla pokračovat i dále.

Nicméně je třeba říci, že třída se k němu vždy chovala dobře. Často i díky práci třídní učitelky. V posledním ročníku studia mu dokonce spolužáci splnili sen. Tento student byl fascinován školním rozhlasem a velmi si přál do něj hlásit. Ostatní tedy napsali pozvánku na maturitní ples a domluvili s vedením školy, aby mohl tuto pozvánku sám školním rozhlasem vyhlásit.

A jak je tomu dnes? Jsou jejich reakce na takového nového žáka stále stejné?

JK: Myslím, že je to v každé třídě jiné. Vždy záleží na daném kolektivu. Velkou roli hraje i třídní učitel, stejně jako další pedagogové, eventuálně asistenti. Vliv má určitě i to, jaký konkrétní jedinec s PAS je. Někteří jsou velmi komunikativní, jiní spolužáky nevyhledávají, někteří jsou velmi hluční, jiní naopak extrémně tiší, někteří jsou velmi konfliktní, jiní školu zvládají bez větších problémů. A tak bychom mohli pokračovat dál.

Pokud bych to měla na základě letité zkušenosti zobecnit, více se daří integrace těchto žáků na gymnáziu. Na základní škole vždy záleží na tom, odkdy je žák s PAS ve třídě. Pokud s dětmi chodí již od 1. třídy, bývá problémů méně. Žáci se spolu v nižším věku mnohem lépe a přirozenějším způsobem sžívají. Příliš neřeší odlišnosti. Mnohem více problémů přichází, pokud dítě s PAS přijde až na druhý stupeň. Často si velmi těžko získává postavení v kolektivu, je považováno za odlišné, spolužáci velmi citlivě řeší, proč může na rozdíl od nich dělat některé věci a není za to trestáno, upozorňují i na další potíže. S těmito kolektivy je třeba častěji odborně pracovat. Ke slovu přichází i školní či jiný psycholog. Velkou roli pochopitelně hraje i třídní učitel, popřípadě výchovný poradce.

Relevantní názor by jistě poskytli spíše sami studenti. Proto si dovolím ocitovat z práce jedné ze studentek loňského osmého ročníku gymnázia, která měla téma: Jaká ponaučení si odnáším po osmi letech této školy? „Největší přínos jsou přátelé. Tím nemyslím jen lidi, s nimiž se nejvíc bavím, ale především možnost alespoň trochu nahlédnout do světa lidí, kteří mají psychické problémy a normálně nejsou ve společnosti plnohodnotně přijati. Právě v naší třídě je tímto člověkem Sylvie, ke které mám opravdu obdiv a respekt. Právě po tom, co jsem si musela zvyknout, že život není vždy spravedlivý a přátelský, přišla Sylvie a dokázala mi, že kdybychom chtěli opravdu všichni, tak by takový být mohl. Předtím jsem si vůbec nedokázala představit, že může existovat úplně čistá bytost, jak ji představuje Sylvie. Tím, že lidé jako ona nechápou naše sociální vztahy – lži, přetvářku a třeba vtipy, mi poskytla možnost posuzovat svět z jiného úhlu.“

V čem se postoj spolužáků ke studentovi s PAS od postoje učitelů lišil?

JK: Základní rozdíl podle mě vyplývá z jednotlivých společenských rolí. I když se dnes často tvrdí opak, děti umějí být velmi tolerantní, jejich uvažování je čisté, nezkalené předsudky, negativními zkušenostmi apod. Tím nechci říci, že učitelé nejsou tolerantní. Vesměs jsou, jinak by svou práci dělat ani nemohli. Ale pociťují také velkou zodpovědnost, uvědomují si rizika, bojí se o práci, často jsou vystaveni psychickému tlaku. Mnohdy myslí i směrem do budoucnosti: my takovému dítěti ve škole pomůžeme, ale co s ním bude v reálném životě? Svou roli pochopitelně hrají i další faktory, jako jsou vzdělání, aprobace, věk, ale třeba i pohlaví. Záleží také na zkušenostech, které dotyčný učitel se vzděláváním žáků s PAS má. Jsou-li spojeny převážně s negativními zážitky, jistě to nebude mít pouze pozitivní dopady.

Odmítl už někdy nějaký učitel žáka s PAS učit?

JK: Pokud bych měla na tuto otázku odpovědět jedním slovem, pak bych musela říci ne. Ale jak víme, není vše černobílé. Dokud se na našich školách vzdělával menší počet žáků s PAS, učili je jenom ti učitelé, kteří chtěli. Při současném počtu těchto studentů to však není možné. Ale pedagogové mají možnost ovlivnit to, v jaké třídě budou učit. Pracovní úvazky si totiž rozdělují v jednotlivých předmětových komisích. Vedení školy do tohoto procesu zasahuje pouze ve sporných či problematických případech. Pokud tedy nějaký učitel nechce učit konkrétního žáka, může svůj názor vyjádřit a dohodnout se s kolegy na nějaké výměně.

Jak nahlížíte na přístup učitelů k vyučování žáků s PAS?

JK: Upřímně řečeno své kolegy vesměs velmi obdivuji. Pracovat ve školství v dnešní době je svým způsobem velmi složité. Být v denním styku s žáky s autismem považuji za opravdu náročné. Většina kolegů to však zvládá s velkým přehledem. Často jde o to nenechat se rozhodit, a to ani mnohdy skutečně náročnou či naopak absurdní situací. Učitelé musí být připraveni i na neúspěch – s některým z těchto dětí prostě nevyjdou, co funguje na jednoho takového žáka, může být u jiného zcela kontraproduktivní. Setkají se i s nečekanými a nepřiměřenými reakcemi, dokonce bývají častováni vulgarismy. I v těchto situacích však musejí zachovat chladnou hlavu a umět správně reagovat. V tomto případě nemám na mysli jen konkrétní reakci na dotyčného žáka, ale i vhodnou práci s ostatními, kteří jsou případnému konfliktu přítomni. Vzdělávání žáků s PAS vyžaduje i větší míru spolupráce mezi jednotlivými učiteli, ale také intenzivní kooperaci s asistentem pedagoga, který poskytuje podporu danému žákovi. To se možná zdá nelogické, ale často se setkávám s tím, že mnohé školy nechtějí přijmout žáka, který v nějaké formě potřebuje asistenci, protože učitelé se cítí přítomností další osoby v hodině ohroženi, nebo jim to z nejrůznějších důvodů vadí.

Nechci zapomenout ani na to, že se vzděláváním těchto žáků je spojena i zvýšená administrativa (např. vytváření IVP, někdy slovní hodnocení), náročnější je také příprava na hodiny (některým žákům je třeba připravovat jiný typ zadání písemných prací atd.), mnohem intenzivněji se komunikuje s rodiči.

AS: Jako student jsem si párkrát říkal, že někdo práci s žáky se speciálními potřebami, zvláště s PAS, dokonale nezvládá. Jednou jsem si ale uvědomil, že pracovat s těmito žáky vyžaduje takovou pečlivost, že to snad ani bezchybně zvládnout nejde. To vidím i jako spolužák. Ne vždy se v situaci, když se stýkám se spolužákem s PAS, dokážu zachovat přesně tak, jak situace vyžaduje. Vždy mi něco unikne, ale nakonec vše zvládnu. Tak je to i s učiteli. Jsou pro toto všechno odborně vyškoleni a na situace zdánlivě připraveni. Jaká situace při hodině nastane, na tu se nikdo, ani největší profesionál, předem připravit nemůže. A tak velmi oceňuji, že ve třídě je přítomen asistent pedagoga, který se vším pomůže a případně žáka odvede ven ze třídy. Naštěstí se ještě nikdy nestalo, že by se žáka s PAS nepodařilo uklidnit či situaci vyřešit. Nikdy žádný učitel žáka s PAS nijak neodsuzoval a neházel mu klacky pod nohy. A to je, aspoň podle mě, pro spolupráci při hodinách to nejdůležitější.

Jak se na to dívají Adam a Honza?

AS: V žádném případě si nemyslím, že by žáci s PAS měli od učitelů nějaké výhody. V našich hodinách vidím, že se učitelé snaží k žákům s PAS chovat jako k nám všem. Z mého vyjádření vyplývá, že učitelé nemusí být proškoleni. To ale platí jen do chvíle, dokud žák s PAS spolupracuje. V případě, že spolupracovat přestane, je schopnost práce učitele se žákem naprosto zásadní. Kde jinde by k ní učitel přišel, než právě na odborných školeních. A to, že se tímto kryje funkce učitele a asistenta pedagoga, je podle mě jedině dobře.

JM: Žáci s PAS rozhodně nejsou oproti ostatním zvýhodněni. Vlastně jsem si občas říkal, že jsou učitelé někdy na žáky příliš tvrdí – respektive stejně jako by byli na nás. Myslím si, že to je jeden z důvodů, proč se naše škola v žádném případě nedá zařadit mezi speciální školy. Vzdělává se tu sice pár studentů, kteří mají PAS, ale vzdělávají se stejně jako ostatní studenti.

Musela někdy škola při vzdělávání žáků s PAS řešit nějaké vážnější problémy?

JK: Záleží na tom, co považujeme za vážnější problémy. To, co se u nás řeší s nadhledem a úsměvem, by zřejmě leckde považovali za velký problém. Osobně za vážnější považuji problémy spojené s fyzickou či výraznou slovní agresí. Ty bohužel k diagnóze PAS patří. Mnozí však odmítají pochopit, že se vesměs jedná o důsledek nějakého stresu, tenze. Lze jim tedy často velmi dobře předcházet, ale vyžaduje to trpělivost, určitou zkušenost a také vyhodnocování dlouhodobého pozorování. Nicméně vás jistě zajímají konkrétní vážné situace, které jsme řešili. Za všechny tady uvedu fyzický útok na asistentku pedagoga během přestávky, pokousání dozoru ve školní jídelně či psaní velmi vulgárních dopisů učitelům a o učitelích. Jeden z našich studentů po příchodu na školu, kam přestoupil z jiného gymnázia, více než půl roku nemluvil.

Stručně řečeno – s takovým počtem integrovaných žáků s PAS prakticky každý den řešíme nejrůznější problémy. Někdy jen úsměvné, jindy velmi závažné. Občas se stane, že přijde období klidu, které je pak ale vystřídáno dny, kdy se problémy kumulují.

AS: Za studenty mohu k této otázce říct jen to, že jsme se ještě nesetkali s problémem, jehož řešení by nás nějak omezovalo. O většině problémů ani nevíme a z doslechu vím, že kdo musel nějaký problém řešit, tak byl s přístupem vedení vždy spokojený. Doufám, že to takhle hladce půjde dál.

JM: Samozřejmě jsem se už setkal s několika případy, kdy se studenti s PAS chovali vulgárně nebo snad i trochu agresivně, nikdy nás ale, jak už řekl Adam, řešení takového problému neomezilo ve výuce. Řešení takovýchto problémů není sice tak časté, na druhou stranu si s tím dokážeme poradit.

Vedly někdy tyto problémy až k vyloučení studenta/studentky?

JK: Obecně nejsem příznivcem vylučování studentů ze studia. Navíc, pokud žák plní povinnou školní docházku, ze studia ho vyloučit ani nelze. Zatím jsme tedy žádného takového žáka nevyloučili. Přesto je třeba říci, že ne vždy se integrace žáka s PAS u nás na škole podařila. Někteří odešli na jiné školy, vesměs speciálně zaměřené na žáky s podobnými obtížemi. Jiní museli být v průběhu studia u nás hospitalizováni v psychiatrických zařízeních.

Co musí dítě s PAS, aby se dostalo na školu, splnit?

JK: To, co ostatní uchazeči. Najít si naši školu a podat přihlášku ve stanoveném termínu či přijít k zápisu do první třídy ve správném termínu. Eventuálně podat žádost o přestup z jiné školy. Teď ale pochopitelně hovoříme o formálních administrativních krocích. V některých případech totiž nemůžeme jedince s PAS přijmout z kapacitních důvodů. Buď je v příslušném ročníku plno, nebo se ve třídě, která by připadala v úvahu, již žák nebo žáci s PAS vzdělávají.

Jak to vypadá na gymnáziu? Jaká jsou kritéria pro přijetí, pokud jde například o počet dětí s PAS ve třídě?

JK: Každý uchazeč o přijetí na naše gymnázium musí splnit stejná kritéria. Ta se pro příslušné přijímací řízení, které probíhá každý rok ve druhé polovině dubna, zveřejňují v lednu. Při současném modelu přijímacích zkoušek je nejdůležitějším bodem úspěšné zvládnutí tří testů, které připravují pedagogové našeho gymnázia.

Počet míst pro uchazeče s PAS není v rámci přijímacího řízení nějak limitován. Obecně se jich za poslední léta hlásilo každý rok v průměru okolo šesti a počet přijatých s touto diagnózou se pohybuje mezi dvěma až čtyřmi.

Uchazeči se speciálními vzdělávacími potřebami, tedy i ti s PAS, mohou mít v rámci přijímacích zkoušek nárok na uzpůsobení podmínek. Děje se tak na základě doporučujícího posudku školského poradenského zařízení (pedagogicko-psychologické poradny či speciálně pedagogického centra). V něm odborníci přesně popisují, jak má úprava přijímacích zkoušek vypadat. Zpravidla se jedná o navýšení časového limitu, využití samostatné místnosti, grafickou úpravu testů či podporu asistenta pedagoga. Zjednodušeně řečeno, uchazeči s PAS absolvují stejné testy jako všichni ostatní, jen je někdy mohou vypracovávat déle, případně je vyplňují v jiné úpravě, například každou úlohu na samostatném listu papíru. Někteří mají u přijímacích zkoušek možnost podpory asistenta pedagoga. Po domluvě s námi si pak buď přivedou takového pracovníka ze své základní školy, nebo poskytneme některého z našich zaměstnanců.

Kolik žáků je ve třídě gymnázia?

JK: Ve třídách našeho gymnázia je zpravidla vzděláváno 30 žáků. Pro třídy nižšího stupně (1.–4. ročník) to platí zcela, na vyšším stupni je někdy studentů ve třídě méně. Někteří po kvartě odejdou na jiné střední školy, jiní přerušují studium kvůli studiu v zahraničí, někteří opouštějí brány naší školy z důvodu studijních neúspěchů.

AS: Někdo by mohl namítnout, že 30 žáků na třídu je moc, a to i přesto, že stejný počet se na osmiletých gymnáziích vyskytuje často. Já osobně jsem se s problémem, že by nás bylo na něco moc, nikdy nesetkal. Jazyky, kde je třeba lepší a jednodušší komunikace, studujeme v polovičním počtu a v jiných předmětech problém takřka nevidím. Potíže mohou přijít pouze v oblasti integrace žáků s PAS. Snad ve všech příručkách se můžeme dočíst, že větší počet spolužáků ve třídě může být pro takového žáka z hlediska sociálního chování složitější. To nelze vyvrátit, ale integrace je začlenění a sjednocení a buď se žák s PAS s počtem 30 žáků ve třídě vypořádá, nebo se na gymnázium, kde je počet žáků ve třídě předem jasný, neměl hlásit. Někdy, i když to říkám nerad, ustoupit ve prospěch integrace nelze.

JM: Třicet žáků na třídu je opravdu docela dost. Učitelé díky tomu mají na každého žáka málo času, což může být problém, pokud je ve třídě student s PAS. Proto jsou žáci s PAS, kteří vyžadují více pozornosti, často doprovázeni asistenty, kteří se jim mohou věnovat po celou výuku.

JK: V tomto ohledu je třeba upozornit na fakt, že české školství je financováno normativně. Laicky řečeno, školy dostávají peníze dle počtu žáků. Musí tedy být naplněné. Vím, že vzdělávat žáky s PAS ve třicetičlenné třídě není ideální. Ale osobně s tím mohu udělat pouze to, že na tento fakt upozorním zákonné zástupce uchazečů o studium s touto diagnózou. Při studiu takové osoby u nás pak budu přijímat nejrůznější opatření, aby byl průběh jejího studia co nejhladší.

Je tomu v případě základní školy jinak?

JK: Směřuje-li otázka k přijímání žáků do základní školy, je situace ve srovnání s gymnáziem poněkud odlišná. Dítě, které dovrší určitou věkovou hranici, musí rodič přivést k zápisu do první třídy. Na zápisu v naší škole je vždy přítomna školní speciální pedagožka, která monitoruje počet přihlášených dětí se speciálními vzdělávacími potřebami. Hovoří s rodiči těchto žáků, seznamuje je s tím, jakou dokumentaci bude škola potřebovat. Někdy již v této fázi navrhuje některá opatření. Je například možné, aby zapsané děti navštívily výuku ještě před začátkem školní docházky, mohou si také školu dopředu prohlédnout či se setkat s příslušnou paní učitelkou. Speciální pedagožka také rodičům někdy poradí, jaké pomůcky, knihy či cvičebnice mají své ratolesti pořídit. Navrhuje i některá cvičení, jež mohou doma zkoušet (například na zlepšování koncentrace, paměti, zrakového či sluchového vnímání apod.). U některých uchazečů pak doporučuje odklad školní docházky. Rodiče zároveň dostanou instrukce, jak v takové situaci postupovat a které dokumenty je potřeba škole předložit.

Kolik žáků je ve třídě na základní škole?

JK: Na základní škole máme v současné době celkem 16 tříd a počet žáků v nich je značně odlišný. V některých třídách se vzdělává 15 žáků, v jiných 30. Záleží na tom, jak silný byl daný populační ročník. Roli hraje i to, kolik tříd jsme v daném roce otevřeli.

Kolik žáků s PAS škola vzdělává?

JK: Základní škola J. Gutha-Jarkovského v současné době vzdělává 12 žáků s některou z diagnóz PAS. Gymnázium navštěvuje 19 takovýchto žáků. Pro srovnání uvedu, že na základní škole máme 54 žáků se speciálními vzdělávacími potřebami, z toho 22 jich má individuální vzdělávací plán. V případě gymnázia registrujeme
33 žáků se speciálními vzdělávacími potřebami, z toho 17 s individuálním vzdělávacím plánem.

AS: Uvedená čísla mi přijdou rozumná. Hlavně proto, že jsme nepřesáhli podle mě klíčovou, podvědomou hranici, kdy jsme škola speciální a kdy žáky s PAS nebo speciálními potřebami integrujeme.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy A proč ne?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.