Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Kylie Scott: Šíleně bohatý

Vydání první

Copyright © 2019 by Kylie Scott

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2503. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Rich Boy vydaného v roce 2019

Český překlad © 2022 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Photographer: Michelle Lancaster @lanefotograf

Model: Chase Mattson

Cover Designer: ByHangLe

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1796-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1797-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Kylie Scott

Šíleně bohatý

SEZNAM PÍSNÍ

„Tempo“ od Lizzo a Missy Elliot

„Going to California“ od Led Zeppelin

„Lover“ od Taylor Swift

„You’re the One“ od Grety Van Fleet

„All of Me“ od Billie Holiday

„All the Good Girls Go to Hell“ od Billie Eilish

„Fuck It I Love You“ od Lany Del Rey

„Rocky Mountain High“ od Johna Denvera

„Circles“ od George Alice

„All Loved Up“ od Amy Shark

1. kapitola

„Všeobecně se má za to, že svobodný muž s jistým jměním by se neměl životem ubírat bez manželky.“1

Zastrčím pero do kapsy zástěry a opřu se loktem o bar. „Předpokládám, že v tomhle konkrétním případě jsi tím svobodným mužem ty?“

„Přesně tak,“ přisvědčí můj nový kolega se vší vážností.

„A už máš nějakou představu, kdo je ta šťastná?“

„Ty.“

„Aha.“ Zamračím se, protože jsem z něj trochu zmatená. Když pominu svoje triko s Jane Austenovou, připadá mi, že maličko přehání. „Už jsi na tuhle hlášku někdy ženu sbalil?“

„Ještě nikdy jsem to nezkusil. Jak si vedu?“

„No, je tu jeden problém.“

„Jenom jeden?“

„Ne že bych chtěla vypadat jako zlatokopka, ale když už jsi to téma nadhodil, určitě chápeš, že chci vidět důkaz toho tvého jistého jmění,“ povím mu. „Vzhledem k tomu, že tu pracuješ jako uklízeč nádobí.“

„Jsi ostrá, ale chápu, že mi nevěříš. Jaký důkaz bys chtěla?“

Na opačném konci baru si vedoucí nalévá drink a koutkem oka nás ne zrovna nenápadně pozoruje. Totéž platí i o mojí kolegyni servírce. Možná že se s ním o něco vsadili, když si se mnou promluví. Určitě ho donutili vsadit slušnou částku na to, že mě dokáže přimět, abych s ním šla na rande. Nejspíš by se mi pak akorát vysmál a ztrapnil mě. Ani by mě to nepřekvapilo. Lidi se tu protáčejí z dobrého důvodu. Za prvé Rob, majitel a vedoucí téhle putyky, je blbec, kterého kdovíproč baví vysmívat se ostatním. Jeho nová přítelkyně a moje kolegyně servírka Kari je zas jednoduše arogantní mrcha.

Ne že by tenhle nováček nebyl fešák. Nechápejte mě špatně, nebudu tvrdit, že mi jeho návrh nelichotí. Po pravdě jsem si ho po očku prohlížela, jen co jsem dneska nastoupila na směnu. Hádala bych, že mu chybí pár let do třicítky. Kdykoli se skloní nad stolem, aby ho utřel, zírám mu na parádní zadek ve vybledlých džínách. Neuniklo mi ani, že mu zpod rukávu trika vykukuje docela zajímavé tetování. Navíc má husté, trochu delší tmavé vlasy, které mu umělecky spadají do čela, jako by byl filmový hrdina.

Co se jeho obličeje týče, řekněme, že je pohledný.

Takže vzhledem k tomu, že je po fyzické stránce desítka a já nanejvýš šestka, určitě chápete, že jsem pojala podezření. Večerní špička zatím nezačala, a tak se tu čas vleče, proto pro mě nový uklízeč nádobí znamená příjemné zpestření směny. Trocha neškodného flirtování může být zábava. Zvlášť když se ten kluk vyzná v Austenové a pracovní prostředí je tady katastrofální.

„Popřemýšlím.“ Zatahám se za dlouhý blonďatý cop. „Požádat tě o výpis z účtu se asi nehodí. Navíc se dá snadno zfalšovat.“

„Pravda.“

„A přinést mi kufr plný bankovek by bylo trochu… přehnané.“

„Navíc by byl takový kufr asi dost těžký.“

„Hmm.“

Povzdechne si. „Víš co? Co kdybych se do toho vrhl po hlavě a koupil ti prsten?“

„Myslíš zásnubní na oslavu naší blížící se svatby?“

„Přesně.“ Složí si paže na hrudi. Nenechám se rozptýlit tím, jak se mu svaly pod pěkně opálenou zlatou pokožkou přesunou. Ne, ani omylem. Protože jsem slušně vychovaná mladá dáma, neodtrhnu pohled od jeho krásných zelených očí. „Co kdybych ti dokázal, že mám jisté jmění a přehnaně moc peněz, tím, že ti koupím dokonalý prsten?“

„Tak dobře. Hlavně aby byl velký a okázalý, ale ne zas snobský nebo přehnaný. Takové se snad nelíbí nikomu.“

„Beru na vědomí.“

„Výborně. Jsi materialista, ale ve snesitelné míře. Jak že se jmenujete, dobrý muži?“

„Beck.“ Nabídne mi ruku a potřeseme si. Má velkou dlaň a pevný, ale ne až moc silný úchop. „Můžu ti říkat ‚manželko‘? To se dobře pamatuje.“

„Cha. Jsem –“

„Alice. Já vím.“

„Ráda tě poznávám, Becku.“ Stáhnu ruku a z kapsy zástěry vylovím pero a bloček. „Tak jo, i když se tu skvěle bavím, musím obsloužit zákazníky.“

„Poslední otázka. Chtěla by sis někdy vyjít? Se mnou?“

Zarazím se.

„Prý mají v pekařství v nabídce skvělou kávu a koláče.“

„Ano, to mají. Myslím ale, že bychom měli trochu zpomalit. Teprve jsme vyřešili otázku manželství. Zajít si spolu na kafe mi připadá jako velký krok.“

„Na tom něco je a určitě bych nechtěl nic uspěchat, to jen že bych chtěl probrat pár věcí ohledně svatby. Třeba květinovou výzdobu. S plánováním je potřeba začít brzy. Musíme se třeba shodnout i na fontu na pozvánkách. Nemůžeš tam prsknout comic sans s tím, že to máš aspoň z krku. Taky je potřeba uspořádat výbavu nevěsty. S tím bych ti mohl pomoct.“ Je vtipný, to mu musím nechat. Je ovšem otázka, jestli má čisté úmysly. „Co ty na to, manželko?“

„Promyslím si to.“

Ten jeho úsměv. Svádět teda umí. „Dobře.“

Bar se nachází dál od vody. V nabídce navíc nemá ani víno nebo řemeslná piva jako jiné, mnohem lepší hospody v oblasti Santa Moniky. Taky podle toho naše klientela vypadá. Občas tu míváme hodně rušno, protože sem chodí naši pravidelní zákazníci a také turisté, kteří hledají podniky s levným pivem, hlasitou hudbou a obrovskými televizními obrazovkami.

Pravidelní návštěvníci a ti, kteří dávají přednost servírkám, které je obslouží ještě v tomhle století, sedávají v mojí části placu. Dýška mívám slušná. K zákazníkům se chovám zdvořile a přátelsky, aniž bych působila příliš vlezle. Hranice je hodně tenká, někteří kreténi však nikdy nepochopí, že být servírka neznamená, že mám v popisu práce uspokojit jejich sexuální představy. Dneska je tím kreténem chlápek jménem Phil.

„Tady to máš, kočičko,“ poví mi a upustí dvacetidolarovku na zem. „Hups. Jsem to já ale nešika.“

Tuhle hru už dobře znám. S úsměvem na sílu přilepeným k obličeji se sehnu pro peníze. Dřepnu si, jednou rukou si přitom přivřu výstřih, aby se ten pitomec nemohl pokochat pohledem na mé štědré vnady (dělává to tak většina servírek), nemůžu však zabránit tomu, že se mi černé džíny (tmavé barvy ladí s mou duší) napnou na stejně štědrém zadku. Sledovat mě při tom je nejspíš to nejrajcovnější, co tenhle chlápek ve skutečném životě zažívá. Phil je vážně smutná existence.

„Zbytek si nech,“ řekne a olízne si přitom rty.

Nejradši bych mu jednu vlepila, místo toho však jen s úsměvem odejdu.

„Ne,“ ozve se za mnou najednou hluboký hlas.

Phil naštvaně ucedí: „Sundej ze mě ty svý pracky!“

„Ani se jí nedotkneš.“ Beck svírá paži toho pitomce. A Phil na našeho nového kolegu nemá. „Ne bez jejího svolení.“

„Nechtěl jsem –“

„Ale chtěl.“

„Děje se tu něco?“ Rob je celý rudý, jak sem přiletěl zpoza baru. „Becku, panebože, pusť ho. Phile, kamaráde, není ti nic?“

„Ten idiot mě právě napadl.“ Phil se narovná a promne si rudé otisky na paži. „Málem mi urval ruku.“

„Chtěl ji chytit za zadek,“ opáčí Beck napjatým hlasem.

„To myslíš vážně?“ Rob vzhlédne k nebesům. „Dělal si jenom srandu. Ta holka snad chápe, že je to vtip, ne?“

Ta holka, tedy já, si jen povzdechne. Raději se usměju. Úsměv není celkově vzato totéž, co lež. Beck však překvapením vykulí oči. Co asi tak čekal? Tuhle práci potřebuju.

„Moc se omlouvám, Phile,“ vyhrkne Rob. „Už se to nestane.“

„To doufám.“ Kretén sebere svou raněnou pýchu a zamíří k východu. Lidé kolem nás se vrátí k pití. Je po všem.

„Tohle si zkus ještě jednou a máš padáka,“ zavrčí Rob. „Ten chlap je náš vážený zákazník. Chodí sem každý druhý večer, utrácí tu peníze a dává slušné spropitné. Je to jasné?“

Beck jen přikývne.

Se skřípěním zubů se vrátím k práci.

„Tohle se tu stává často?“

Jsou dvě v noci a poslední opilec konečně vyklopýtal ze dveří. Kari s Robem odešli kolem půlnoci, když se to tu začalo vyprazdňovat. Právě v tu dobu přebírám práci za barem. Rob nechce, abych obsluhovala bar, když je v práci on, protože, a to cituju: „Zabírám moc místa.“ Takže jo, zbyli jsme tu jen já s Beckem. Ze sterea zní tiše hudba a venku v ulici vládne klid.

„Občas,“ odpovím, zatímco utírám bar. „Patří to k práci. Díky, že ses mě snažil zachránit před sexismem, ale dokážu se o sebe postarat sama.“

Ticho.

Začne pokládat židle na stoly, aby mohl vytřít podlahu. Aspoň že to nemusím dělat já. Rob je držgrešle. Už je to pěkných pár týdnů, co se poslední uklízeč rozhodl, že se do práce prostě už nevrátí.

„Hledám si jinou práci,“ vyhrknu, protože se mi to ticho nelíbí. „I když to není vzhledem k mojí současné pracovní době hračka. Tenhle pajzl nenávidím, ale to mu prosím neříkej.“

„Tvoje tajemství je u mě v bezpečí.“ Usměje se. Já se usměju. Všichni se usmíváme.

Hned se tu líp dýchá a to je dobře.

„Tak co mi o sobě povíš?“ zeptám se.

Očividně mě pevné svaly jeho paží rajcují, protože to, jakým způsobem zametá podlahu, mi připomíná sex. Chvíli mi trvá, než si vzpomenu, co tu dělám, tedy že doplňuju chladničky a police s alkoholem za barem. Nový kolega sice vypadá, že bych si to s ním užila, ale potom by mi zlomil srdce. Měla bych se vzpamatovat.

„Vzhledem k tomu, že se budeme brát, máš asi právo moji temnou minulost znát,“ uzná zachmuřeně.

„To je to tak zlé, jo?“

Znovu po mně střelí úsměvem. „Ne, ani ne. Rozhodl jsem se, že se mi nelíbí, jakým směrem se ubírá můj život, a tak jsem ten směr změnil. Od té doby cestuju po téhle překrásné zemi a prohlížím si její krásy a divy.“

„Takže jsi poutník.“

„Dá se to tak říct. Snad to nebude stát v cestě našemu budoucímu štěstí? Život na cestě toho má hodně co nabídnout.“

„Budu na to myslet.“ S úsměvem se narovnám od ledničky, do které jsem právě uložila piva. Zamyslím se. Po dnešku už si asi můžu být jistá, že jeho zájem o mě není výsledkem kruté sázky s mým vedoucím. Pořád ale kolem toho, co se mezi námi děje, chodíme jako kolem horké kaše. „Po dlouhém uvážení jsem se rozhodla, že ti nejde ani tak o svátost manželskou, jako spíš o nezávazný sex. Nedivím se, že se ti tyhle dvě věci pletou. Stává se to často.“

Svraští tmavá obočí a přitiskne si ruku na srdce. „Ty pochybuješ o mých úmyslech? To jsi mě tedy ranila, Alice. A hodně.“

„Takže opravdu potřebuješ ke svému jmění i manželku, jo?“

„Přesně tak.“ Pustí se do zametání podlahy. „Ale ne jen tak ledajakou. Ne. Musíš to být ty.“

S úsměvem zavrtím hlavou.

„Musíte mi dovolit, abych vám řekl, jak vášnivě vás obdivuji a miluji.“1

„Tvoje znalost Austenové je vážně působivá, to se musí nechat.“

„Děkuju pěkně. Moje nevlastní matka ji má nejraději. Každou chvíli jsem se s ní musel dívat na filmové adaptace. Nikdy by mě nenapadlo, že se mi to jednou bude hodit, ale život umí překvapit.“ Opět se na mě usměje a já jdu do kolen. Vážně bych si měla před tímhle mužem obrnit svoje dámské partie. „Aby však bylo jasno, dokud se nerozhodneš, že máš zájem o vážný vztah, nezávazný sex s tebou bych samozřejmě neodmítl.“

„To je od tebe velmi ušlechtilé.“

„Maličkost,“ odpoví. „Můžeme to brát jako další malý krůček, až nakonec dojdeme k tomu kafi. Jak jsi řekla, půjdeme na to pomalu.“

Potlačím úsměv. Ten kluk fakt umí flirtovat. „To takhle nabízíš ženám manželství na potkání?“

„Ne. Jenom zkouším něco nového, podobně jako s těmi citáty od Austenové.“

„Máš k tomu nějaký konkrétní důvod?“ zeptám se.

Na okamžik se zamyslí. „Život je krátký.“

„To je fakt.“

„Mop a kyblík najdu v kumbálu?“

Asi mi k tomu nic víc nepoví. Nedá se nic dělat. „Ano, jsou tam.“

Chvíli pracujeme mlčky. Ráda bych řekla, že na mě jeho blízkost nepůsobí, to by však byla lež. Protože kdykoli se na něj pokradmu podívám, zjistím, že na mě taky hledí. A usmívá se. Kéž by jen nebyl tak hezký. Pravda je, že jsem asi tak trochu v háji. Je otrava, když v práci narazíte na někoho, koho na první pohled chcete. Totéž platí pro pokročilé flirtování, jež může vést ke kopulaci. Existuje celá škála způsobů, jak by se jakékoli společné pletky, i kdyby jen malé, mohly zvrtnout. I když on se tu podle všeho nehodlá zdržet a já se snažím, seč můžu, abych odtud vypadla. Jo. Nepolapitelný, a přesto přetrvávající sen, že budu pracovat někde v kanceláři, není tak úplně a docela blbost. Hlavně je to to jediné, co mě v poslední době žene kupředu.

Mezitím musím vzít v úvahu, že existuje určitá možnost, že si s Beckem trochu zaflirtujeme. A že to teda v úvahu beru. I kdyby jen proto, abych mu mohla zaplést prsty do těch krásných vlasů a trochu mu je zacuchat. Ano, asi mám nový životní cíl. Tedy aspoň pro tento týden. Jeho vlasy, jeho rty a jeho paže. Právě teď se mi líbí nejvíc.

Než tu zamknu, obnovím si oční linky a lesk na rty. Mám za sebou dlouhý večer, ráda se ale upravuju pro vlastní dobrý pocit. Že mě přitom uvidí Beck, je jen bonus.

„Otázka,“ oznámím kolem třetí, když za sebou zamkneme. „Máš hlad?“

„Odpověď. Něco bych zbodnul.“

„Tak pojď se mnou.“

„Rozkaz, paní.“

Bistro se nachází na Wilshire Boulevard nedaleko od naší hospody a dá se popsat jako nenápadné. Mají ovšem v nabídce kávu a docela slušné burgery a hranolky, které nabízejí i pozdě v noci, kdy tyhle věci potřebuju nejvíc. Proto to tu mám tak ráda. Becka podle všeho mastnota, která tu pokrývá každý povrch, nijak neodrazuje a při pohledu na interiér zařízený ve stylu padesátých let se usměje. Právě prošel další mojí zkouškou.

„Ještě jsi mi neřekla o svém životě,“ připomene mi, když už sedíme v boxu a máme objednáno.

„Vystudovala jsem vysokou, uvědomila si, že titul je mi v podstatě k ničemu, a práce pro mě navíc nebyla. Nebo aspoň ne taková, která by mě lákala. Učitelé a knihovníci bojují o každý cent z rozpočtu města a novinové redakce zavírají jedna za druhou. Nakladatelský průmysl omezuje výrobu. Studovat anglickou literaturu byla asi chyba.“ Pokrčím rameny. Pravda je, že jsem se zasekla na místě z více důvodů, tohle vysvětlení je však aspoň trochu snesitelné. „Napadlo mě, že jestli mám dělat servírku, tak aspoň někde, kde se můžu čas od času projít po pláži a nestrávím hodiny v dopravních zácpách.“

Přikývne. „To dává smysl.“

„Přesně tohle jsem si taky říkala. Nakonec vymyslím, co chci se svým životem dělat.“

„Není kam spěchat. Je dobře, že máš čas a prostor si to promyslet, aniž by tě kdokoli do čehokoli tlačil.“

„Akorát mi tedy nad hlavou visí studentské půjčky,“ povzdechnu si.

Krátce se pousměje. „Vyrostla jsi tady?“

„Kousek odtud v San Bernardinu,“ přiznám. „Co ty?“

„Jsem od domova přes půl země a hodlám to tak nechat. I když půl země je asi ještě pořád moc blízko. Prý je v tuhle roční dobu hezky na Islandu.“

Tázavě povytáhnu obočí.

„Rodina.“ Pokrčí rameny. „Co člověk nadělá.“

Servírka nám přinese jídlo a stůl se najednou prohýbá polovinou nabídky ze snídaňového menu, kterou si objednal Beck. Bez váhání se do jídla pustí. Kdybych toho snědla tolik co on, nevešla bych se na sedačku.

„Dáš si?“ Nabídne mi sousto lívance nabodnuté na vidličce. Kape z něj sirup. „Je to dobré.“

„Stačí mi burger. Děkuju.“ Docela by mě jeho rodina zajímala, vyptávat se by ale bylo nezdvořilé. Kruci.

„Tak jaké má moje budoucí manželka koníčky a zájmy?“

„Hmm.“ Nacpu si do pusy hranolek a zamyšleně žvýkám. „Čtení, sledování filmů, poslech hudby… Tak obvykle. Co ty?“

„Hodně věcí.“

„Například?“

„Nevím… Túry, lezení po skalách. Takové věci.“

„Takže v podstatě ty rád pořád někde lítáš, zatímco já radši sedím na zadku. Nemáme nic společného.“

„Ne, počkej. Můžu se změnit,“ zavtipkuje. „Dej mi ještě jednu šanci.“

„Neměl by ses měnit.“ Zakroužím hranolkem v kečupu. „Určitě jsi dokonalý přesně takový, jaký jsi.“

Pobavení mu z tváře zmizí. Nasadí prázdný výraz. V očích má však temný a nespokojený pohled. Asi jsem mu šlápla na kuří oko. Proto taky udělám to nejhorší, co může být, a začnu plácat.

„Proč by chtěl být člověk s někým, koho by potřeboval změnit?“ nadhodím. „Pokud jste se svojí drahou polovičkou úplně stejní, kde je v tom nějaká výzva? Vždyť to není vůbec zajímavé. To bys s tím člověkem vážně chtěl trávit každou minutu až do smrti? Podle mě byste si za chvíli neměli o čem povídat.“

Beck mlčí, jen mezi tmavými obočími má hlubokou vrásku. Před chvílí tu se mnou sebevědomě vtipkoval. Teď mi připadá skoro ztracený. V poslední době to znám moc dobře.

„Becku, není ti nic?“

Zamrká a probere se. „Promiň. Co jsi říkala?“

„Nic, to nevadí.“ Obličej mi zahoří. Panebože. Štve mě, když se červenám. Padej pryč, ty bláhová úzkosti. „Jen jsem…“

„Dělila ses se mnou o svou moudrost.“

„Jasně. Jo. O moudrost a životní zkušenosti nasbírané během mých dvaceti dvou let na světě a s vysokoškolským titulem, pro který teprve musím najít uplatnění. Prosím, ber to se vší vážnosti.“

„Spolehni se.“ Napětí z něj maličko opadne. Uvolní ramena a ukáže kolem sebe. „Líbí se mi tu.“

„Mně taky.“

„Na svatbu se to tu ale asi nehodí, co?“

„To asi ne,“ souhlasím. Zvláštní atmosféra je ta tam. Chci se ho zeptat, co to mělo být, neznám ho však natolik dobře, abych měla právo vyzvídat. Proto se na něj jen upřeně zadívám. Bože, je tak nádherný. Už jsem to řekla jednou a nejspíš to brzy zopakuju. Trochu si sice vyčítám, že mi tak záleží na jeho fyzické stránce, co mám ale dělat jiného, když tu přede mnou dýchá, existuje a mám ho přímo před očima? A především ho mám ráda. To se mi u mužů moc často nestává. A cituje Austenovou. Přesto bych neměla nic uspěchat. „Vsadím se, že sis našel děvče v každém městě, kam jsi zavítal.“

„Jestli se ptáš, jestli putuju celou dobu sám, tak odpověď zní ne,“ poví mi. „Poznal jsem spoustu různých lidí, našel si všemožné práce. Hodně času jsem taky strávil zíráním z okna mezistátních autobusů.“

„Hmm.“

„A co ty? Našla sis za barem hodně kamarádů a známých?“

„Ne, to se mi moc nestává.“

Zadívá se na mě. Pokaždé mě přitom mravenčí celé tělo. Je za tím však jen chemie a vzájemná přitažlivost. Nic, co by mě mělo znervózňovat. S největší pravděpodobností mi jen moje primitivní část mozku dává na vědomí, že má o mě jeho pohlavní ústrojí zájem a že by dokázal mě i naše mláďata ochránit. Nepojí nás žádné skutečné pouto. Ne doopravdy.

„Rozhodla jsem se,“ oznámím.

„Ohledně čeho?“

„Tebe.“ Odložím hranolek a ubrouskem si otřu ruce. „Dneska si tě domů neodvedu.“

„Fakt ne?“

„Ne,“ přisvědčím, ačkoli mi hlas zaváhá, protože o tom sama nejsem dost přesvědčená.

Dívá se na mě a v očích má takový pohled, jako by ho v životě nic nezajímalo tolik jako to, co mi právě vypadlo z pusy, a jako by se nemohl dočkat, co mu ještě povím. Taková míra pozornosti holce snadno leze na mozek. Nemám ovšem se sexy muži dobré zkušenosti. Skončilo to s nimi jako obvykle. Zlomeným srdcem, zničenými sny a smutnými baladami, které jsem si celé týdny opakovaně pouštěla, a šla tím na nervy všem v nejbližším okolí.

Bude lepší, když si kalhoty jen tak nerozepnu. Aspoň po nějaký čas.

„Dobře,“ odpoví.

„Předpokládám tedy, že vším tím flirtováním někam míříš a chtěl jsi jít se mnou ke mně domů.“

„Mířím a chtěl.“

Pohybu motýlích křídel se říká třepotání. A přesně tohle se teď děje v mém břiše. „Třeba jindy…“

Všechny ty rozzářené úsměvy, kterými mě dosud oblažoval, blednou v porovnání s mírnějším, ale mnohem zaujatějším úsměvem, který mi věnuje právě teď. Panebože. V hrudi mi silně buší srdce a mozek mám omráčený i zmatený zároveň. Jsem úplně okouzlená. Ano, to je to správné slovo. Ten muž je vtipný, nádherný a zajímavý. Dokonalá kombinace.

„Není kam spěchat. Koneckonců spolu strávíme zbytek života. A až budeš připravená, moc rád si čekání na kafe s tebou zkrátím hromadou společného nezávazného sexu. Nechci před rande nic uspěchat, aby ses cítila co nejpříjemněji.“

Zavrtím hlavou. „Víš, upřímně netuším, jestli jsi cvok, komik, nebo něco docela jiného.“

Beck se jen zazubí.

Na pláži vládne ticho a klid. Většina atrakcí na promenádě zavřela před mnoha hodinami. Takhle brzy ráno sem obvykle nechodím, ale Becka to zajímalo, a tak jsme tu. Asi ani jeden nechceme, aby společná noc skončila. Jsem za to moc ráda. Písek nás studí do nohou a měsíc visí nízko na nebi. Za několik hodin začne svítat.

„Rád bych tě chytil za ruku, pokud to ode mě není moc troufalé.“

„Myslím, že mi to nebude vadit.“ Vložím ruku do jeho a on se mnou okamžitě proplete prsty. Pokožku má horkou a dlaň velkou. Pasuje k jeho mohutné postavě, a přesto se zdá, že k sobě docela ladíme. Aniž bych ho o to musela požádat, zkrátí krok, takže nezůstávám pozadu ani nemusím popobíhat.

„Myslím, že jít na to pomalu je dobrý nápad, aspoň tedy na příštích čtyřicet osm hodin.“ Zamyšleně se zadívá na do dálky na moře. „Chci naše manželství vybudovat na pevných základech.“

„Jaaasně,“ protáhnu. „Můžu se zeptat, jestli jsi byl už někdy předtím ženatý?“

„Ne, nebyl. Co ty?“

„Ne,“ odpovím.

„V tom případě s tím máme oba stejnou zkušenost.“ Stiskne mi prsty. „Mám z toho dobrý pocit, Alice. Opravdu hodně dobrý pocit.“

Vlny narážejí na pobřeží. Jejich šumění mě uklidňuje. Po všem tom hluku v hospodě a zářivkách v bistru je příjemné být venku na čerstvém mořském vzduchu. Zadívám se do dálky a nemyslím na nic konkrétního. Bolí mě nohy a hlavu mám unavenou, společnost je ale příjemná. Beck si vyhrne nohavice a zaboří prsty do písku. Chodidla má stejně zajímavá a přitažlivá, jako je on sám. Přitom mě prsty u nohou nikdy nebraly, takže i pro mě je to překvapení.

„Nikdy jsem na pláž moc nechodil,“ svěří se. „Raději vyrážím do hor.“

„V horách nejsou žraloci.“ Sice to zní jako ledabylá poznámka, má však opodstatnění. Televizní pořad Shark Week ve mně zanechal dojem. „Takže je tam asi větší bezpečí.“

„Jo.“ Poškrábe se na tmavém strništi na bradě. „Dá se to tak říct. I když v horách zas může člověk narazit na Yettiho.“

„Už někdy na někoho zaútočil, nebo je to spíš zarostlý introvert, který chce mít od všech pokoj?“

„Spíš bych řekl to druhé.“

„Nechápu, že lezeš po skalách. Vždyť je to hrozně těžké, ne?“

„No, snadné to nebývá.“

„Používáš ale horolezecký úvazek a helmu, že jo?“

Trhne sebou. „No… Moc často ne.“

„Ty lezeš bez jištění?“ Vytrhnu se mu a otočím se k němu. „Becku, to je hrozně nebezpečné. Lidi při tom umírají.“

„Je to ale paráda, ne?“

„Děláš to, protože je to podle tebe paráda?“

Zavrtí hlavou. „Ne. Dělám to, protože to pro mě představuje výzvu. Jen já proti hoře. Nejde jenom o fyzickou stránku věci, důležité je i mentální nastavení. Je to hodně zajímavá zkušenost.“

„Nechápu, že se se mnou obtěžuješ flirtovat,“ přiznám. „Podle mě je zajímavé dobrodružství zůstat vzhůru o něco déle a číst si v posteli.“

„Lezení je riskantní a je potřeba se na něj dobře připravit. Jsem při něm hodně opatrný. Jestli tě to uklidní, slibuju, že z tebe neudělám v dohledné době vdovu.“

„Díky. Podle mě jsi hodně odvážný.“

Jen se usměje.

Mezitím se mračím pořád víc. Cítím to. Sice se s ním dobře bavím, ale vůbec tomu nerozumím. Nízké sebevědomí je pěkná potvora, ale ne vždy ho má člověk bezdůvodně. „Víš, ze začátku jsem si myslela, že si se mnou povídáš, protože s tebou Rob uzavřel sázku.“

„Fakt? Proč sis to myslela?“ Mračí se.

Jen pokrčím rameny. Nechce se mi teď s ním řešit svoje četné komplexy a problémy. Nebo spíš to s ním nehodlám řešit nikdy.

„Takže si to vyjasníme,“ oznámí. „Nejsem tu, protože tě chci ranit nebo tě vodit za nos, ano?“

„Dobře.“

Gestem ruky mě pobídne. „Tak to po mně zopakuj.“

„Nechci tě ranit ani tě vodit za nos.“

„Děkuju.“ Poví mi to tak upřímně. Asi nejsem jediná, koho v minulosti podrazili. „Tak co si myslíš o vyhlídce na naši společnou budoucnost, manželko?“

„Pořád si myslím, že jsme úplné protiklady.“

„Jak jsi řekla při večeři, aspoň si budeme mít o čem povídat až do konce života.“ Přistoupí ke mně. Ve stínech i světle měsíce vypadá ještě pohledněji. Trochu nebezpečně a hodně tajemně. Vánek mu čechrá vlasy a dívá se na mě tak klidně, že to už víc ani nejde. Nedává emoce najevo. Vůbec se v něm nevyznám. Připadá mi však, že vtipkování pro něj představuje určitou obranu, způsob, jak skrýt skutečné pocity. Já nemám co mluvit, sama stejně tak používám sarkasmus a důvtip.

„Myslela jsem, že mě neposloucháš,“ přiznám.

„Jasně že jsem poslouchal.“ Přistoupí ke mně o další krok. Teď už se skoro dotýkáme hrudníky. Ani na chvilku ode mě neodtrhne pohled. Z jeho těla sálá žár. Přitahuje mě, jako by byl obrovský magnet, k němuž se chci přilepit. Jsem blbá, že si ho neodvedu domů a nehupneme spolu do postele, nejlépe se zhasnutými světly. Holt jsem promarnila příležitost. Jak často potkávám muže Beckova kalibru? Odpověď: asi tak nikdy.

„Rozhodli jsme se na to jít pomalu, Alice, a pravidla v takovém případě stanovují, že tě zatím nesmím políbit. Což je zatraceně těžké dodržet, když se na mě takhle díváš.“

„Ona existují nějaká pravidla?“

„Ty je neznáš? Abych byl přesný, cituju článek pět odstavec sedm.“

„Zrovna tenhle, jo?“

„Přesně tak. Žádný polibek na prvním rande. A už vůbec žádný orál.“

Uchechtnu se. „Tak to je škoda.“

„To je. Ale můžeme se obejmout a otírat se přes oblečení,“ navrhne tiše, hypnoticky. „Jestli chceš.“

„Přiznám se, že mě to láká.“

„Doufal jsem, že to řekneš. Tak jo.“ Rozevře náruč. „Jsem připraven.“

Stojíme tak blízko u sebe, až se skoro ani nemusím pohnout, abych se ocitla v jeho náruči. Obejmu ho kolem pasu a přitisknu mu tvář na hruď. Obejme mě a pevně sevře. Nádherně voní jako hřejivý muž se slabým náznakem potu a přetrvávající vůní vody po holení. Přidejte k tomu slanou vůni vzduchu a najednou mi svět připadá v pořádku. Tou jeho vůní bych se klidně mohla sjet. Jednou rukou mě objímá a druhou mi mne zátylek. Hladí mě po kůži a tak akorát silně mi masíruje svaly. Ten chlap ví, co dělá. Dávám tomuhle objetí jedenáct bodů z deseti.

Boří mi přitom obličej do vlasů a nadechuje se vůně mých dlouhých blonďatých vlasů. Ani se tím netají.

„Nejspíš páchnu po zvětralém pivu,“ prohodím nápomocně.

Hruď se mu zhoupne, když se tiše uchechtne. „Ne. Cítím květinovou vůni.“

„Ibišek.“

„Aha. Pěkný.“

Po pravdě je to suchý šampón, protože jsem si už několik dní nemyla vlasy, to mu ovšem nepřiznám. I délka chlupů na mých nohách by ho nejspíš odradila, ale co se dá dělat. Občas má žena chuť spíš na přirozený styl. Navíc jsem neměla náladu se s někým takhle sbližovat, natož že bych očekávala, že se to stane. Teda aspoň ne dneska večer. Být ženou vyžaduje až absurdní míru údržby.

Zpátky ale k objímání.

Je zvláštní, že má tělo pevné, a přitom příjemné, a objímá mě, až se celá rozplývám. Objímá mě, jako bych byla cenný poklad, který chce chránit. Zároveň si připadám žádoucí. A vzhledem k tomu, že se tisknu ňadry k jeho hrudi, bez nejmenších pochybností cítí, jak na jeho dotek reagují moje bradavky. No jo. Pevnou rukou mě hladí po zádech nahoru a dolů a pokaždé sjede o trochu níž a oba nás tím mučí. Naše objetí má do nevinného daleko. Navíc se mu taky něco děje v kalhotách.

„Že je to hezké,“ zašeptá. „Takové cudné.“

„Víš, zrovna jsem si říkala totéž.“

Přejede mi dlaněmi po zadku a maličko mi přitom zaboří prsty do kůže, aby mě pevně chytil. Vklouznu mu rukama pod lem trika. Potřebuju cítit jeho kůži. Horkou, hladkou, dokonalou. Moje potřeba cítit ho si žije vlastním životem. Opřu se mu bradou o hruď a vzhlédnu k němu. Celé tělo mě mravenčí jeho blízkostí. V přítmí má temný a tajuplný pohled. Velmi sexy pohled. Jsem z toho muže tak paf, až mi to skoro nemyslí. Probouzí ve mně tolik různých vjemů a k tomu vypadá ještě tak mňamózně. Nejradši bych se zvedla na špičky a políbila ho. Jsem v pokušení. Už si ani nemůžu vzpomenout, proč mi čekat připadalo jako dobrý nápad. Je těžké nehodit opatrnost za hlavu, když se vám vaří krev a hormony se hlásí o slovo.

A pak to všechno zkazím zívnutím, při kterém mi pěkně hlasitě křupne v čelisti. „Bože. Promiň.“

Zasměje se. „Radši to tu ukončíme. Ať se můžeš vyspat.“

„Jo, asi to bude dobrý nápad.“

„Chceš, abych tě doprovodil domů?“

Zavrtím hlavou. „To nemusíš, díky.“

Jen tu stojí a dlouho na mě hledí. Kéž bych mu jen dokázala číst myšlenky. Nevím, proč se mi tím tak dostává pod kůži, vší tou pozorností, kterou mi věnuje. Ale holt je to tak. Mému tělu se moc líbí, že se na mě tenhle muž dívá, jako by mu na ničem jiném nezáleželo. Veškerou pozornost věnuje jen a pouze mně. Začínám si uvědomovat, že Beck nedělá nic polovičatě. Proti ostatním mužům, s kterými jsem chodila, je tohle docela změna. Ne že bychom tedy spolu chodili. Sama netuším, co mezi námi je.

„Takže se uvidíme zítra?“ ujistí se s rukou nízko na mých zádech. Palcem mě hladí přes bavlněné triko.

„Ano.“ Usměju se. Nemůžu se dočkat.

2. kapitola

Když následujícího dne nastoupil do práce, měla jsem pocit, že se až teď můžu konečně zase zhluboka nadechnout. Jako bych se obrňovala, jako bych čekala, že se vypaří, že mě zklame. Nechci se tak cítit. Nechci se do toho tak ponořit. Není to moudré. Taky jsem se dneska trochu vymódila, kvůli němu i kvůli sobě. Je to tak šedesát ku čtyřiceti. Nevím. Moc ráda si ale oblékám džíny, které mi obepínají zadek, a černou košili s krátkým rukávem a stojacím límečkem. Hned si připadám na úrovni, zvlášť když si vlasy spletu do copu a uši ozdobím malými stříbrnými kruhovými náušnicemi.

Jsem v tom s tím klukem až po uši. Bůh mi pomáhej.

Ale co, existuje docela slušná pravděpodobnost, že o mě brzy ztratí zájem. Že obrátí pozornost k některé z těch vyšňořených holek, které tuhle putyku často navštěvují. Bůh ví, že pozornosti se mu dostává víc než dost. Ne že bych ho sledovala na každém kroku, ale tak trochu ho celý večer pozoruju na každém kroku. Co na to říct? Je na něj příjemný pohled. Nebo začne mít brzy tohohle podniku a jeho pitomého vedení plné zuby a odejde. Kdo by se mu divil? A přesto tu při zavíračce zůstaneme jen já a on…

„Mohla bys to, prosím tě, vyhodit za mě, manželko?“ zeptá se a vysype na bar slušnou sbírku pivních tácků, útržků papírů a účtenek s naškrábanými čísly a jmény.

„Určitě si nechceš něco z toho nechat?“

„Ne.“

„Dobře.“ Nahrnu si je do dlaní a vyhodím do koše. „Proč mi připadá, že jsi tím chtěl dát něco najevo?“

„Protože chci,“ přisvědčí. „Občas je důležité nejen udělat správnou věc, ale taky být u toho vidět.“

„Aha.“

„Rada mojí nevlastní mámy.“

„Jste si blízcí?“ zeptám se.

„Ano. V rozumné míře.“ Odvrátí se. „Jak jsem řekl, s mojí rodinou je to složitější.“

„Přesto ti ale musí chybět, ne?“

„Jasně.“ Snaží se to pronést ležérně, mě však nepřesvědčí. „Aspoň tedy někteří z nich.“

„Necítíš se osaměle, když takhle putuješ od města k městu?“

Dlouho na mě jen hledí. Náznak smutku v jeho očích ustoupí něčemu jinému. Snad štěstí nebo možná naději. Těžko říct. Beck představuje záhadu, kterou bych moc ráda rozlouskla.

„Ne, když jsem s tebou,“ poví mi. „Když jsem s tebou, manželko, jsem přesně tam, kde chci být.“

„Hezky.“

Zazubí se, nechá koště u stolu a opře se lokty o bar. „Máš telefonní čísla, kterých by ses ráda zbavila? Ale nechci na tebe tlačit.“

„Jasně, vůbec netlačíš,“ zasměju se. „Ale ne. Od nikoho si číslo neberu.“

„Tak ode mě by sis ho snad vzala. Kdybych měl mobil.“

„Ty nemáš mobil?“

„Ne.“ Zavrtí hlavou. „Když máš mobil, lidi, s kterými nemáš potřebu mluvit, se ti v jednom kuse snaží dovolat a donutit tě k tomu či onomu, a to je podle mě cesta do pekel.“

„Aha.“

„Kdybys moje číslo měla jenom ty a sem tam mi poslala sextovku, to by mi nevadilo. Jenže by to tak neskončilo.“ Opět mu s těmi slovy sklouzne maska. Stejně jako včera v bistru se odmlčí a zadívá se do dálky. Jen tentokrát přitom zatne čelist. Připadá mi, že ať už utíká před čímkoli, zatím se přes to nepřenesl. Ale to asi platí o většině z nás, co s sebou taháme emoční břímě.

Štve mě, že ho něco trápí nebo že ho to rozrušilo. „Kdybys měl mobil, rozhodně bych si od tebe vzala číslo.“

Věnuje mi sexy úsměv. Okamžitě jdu do kolen. „To moc rád slyším, Alice. A co takhle drink?“

„Klidně. Co by sis dal?“

„To, co si dáš ty?“

„Napijeme se spolu? Dobře, tak se na to podíváme.“ Připravím dvě sklenky a naliju nám stříbrnou tequilu Don Julio. Kdybych už nesklidila většinu obsahu baru, umíchala bych nám margarity. Třeba jindy. Je horká letní noc a tequila mi připadá příhodná.

„Ty se toho teda nebojíš,“ prohlásí.

„Nic neříká líp, že se ničeho nebojím, než tequila.“ Zvedneme skleničky, ťukneme si a naráz je do sebe hodíme. Alkohol mi propaluje cestu hrdlem. Panáky bývají nebezpečné. Na druhou stranu mi tenhle muž připadá nebezpečný celý. Nebezpečný mojí hlavě, mému srdci i mým slabinám.

Pokloní se. „Moc rád bych tě teď vyzval k tanci.“

„Určitě to můžeme udělat? Co se píše v pravidlech?“

„Protože tanec je v podstatě objímání a kolébání se sem a tam, pravidla neporušíme. Pokud se tedy dokážeš ovládnout a nesáhneš mi na zadek.“

„Pokusím se, ale nic neslibuju.“

„Můžu se mrknout na tvůj playlist, manželko?“

Podám mu mobil a obejdu bar na opačnou stranu. S volbou písně si dává načas a nad mou sbírkou oblíbených písní se usmívá, mračí, a dokonce si i odfrkne. Nejsme nějací moc kritičtí? Nakonec se ze sterea rozezní „You’re the One“ od Grety Van Fleet. Pomalou rockovou baladu jen tak něco nepředčí. Beck má vkus. A já tu stojím jako idiot, protože nechci udělat první krok. Opět pro mě jen rozevře náruč.

„Pokusím se ti nešlápnout na nohu,“ zavtipkuju, když k němu dojdu.

„Dupej si, jak se ti zlíbí. Já to zvládnu.“

Kde se ho jen dotknout… Coby nejlepší volba mi vycházejí jeho široká ramena, proto na ně zlehka položím ruce. Sklouzne mi dlaněmi k pasu. Sotva se ho dotknu, sotva vstoupím do jeho osobního prostoru, najednou mi celá tahle situace už nepřipadá rozpačitá. Je vzrušující a úchvatná a tisíc dalších věcí. Ne však nepříjemná.

„Hlavně nech místo pro Ježíše,“ zavtipkuje.

Akorát že nenecháme. S každým zakolébáním jsme si blíž, až se nakonec mezi nás žádná duchovní bytost nevejde. Říkám si, že Ježíš má v tuhle hodinu stejně asi lepší věci na práci. Po dlouhé směně mě bolí nohy a nejspíš taky smrdím, na ničem z toho však nezáleží. Srdce mi v jeho náruči hlasitě buší. Jsem přesně tam, kde chci být. Nikdy by mě nenapadlo, že by se dala moje práce považovat za romantické místo. Jsme tu jen my dva a s ním by mi to připadalo romantické kdekoli.

Jako další v řadě zazní „All of Me“ od Billie Holiday. Nezastavíme se ani nemluvíme. Dál se pohupujeme do rytmu hudby. Vyjedu mu dlaněmi na zátylek a dotknu se jeho horké, obnažené kůže. Oči má v odstínu té nejkrásnější oříškové hnědé. Klidně bych do nich dokázala zírat celé hodiny. Mám pocit, že ploužák jsem tancovala naposledy na střední. Nechápejte mě špatně, i v dospělém životě jsem prožila několik nezapomenutelných okamžiků. Dostávala jsem růže a chodila na schůzky do matně osvětlených restaurací. Nic z toho však nebylo tak romantické jako být právě teď tady a s ním.

Jako další zazní „Lover“ od Taylor Swift. Nepřestáváme tančit. Vůbec se mě nepokusí políbit, ani já to proto neudělám. Zatím nic víc nepotřebujeme. Jen tohle, být si tak nablízku, je překrásné. Chci s tímto mužem prožít stovky dalších podobných okamžiků. A snad i mnohem víc.

Hudba utichne a nakonec se zastavíme. Jsme tu jen já a on a skoro mi připadá, jako by i město za okny utichlo. Je tak příjemné být v jeho náruči a vědět, že mi věnuje plnou pozornost. Vědět, že možná, jen možná, se s ním cítím v bezpečí. Komory mého srdce se jím plní jedna za druhou a je to nádherné i děsivé zároveň.

„To bylo hezké,“ poví mi tiše.

„Ano, to bylo.“

Shlédne na mě, na nás a naše těla přitisknutá k sobě. „Malého Ježíška by z toho chytil psotník.“

„Mrzí mě, když musím zklamat děti bohů.“

„Víš, odteď za padesát let budeme vzpomínat na dnešní večer a ty budeš litovat, že sis na mě nesáhla, když jsi měla možnost,“ oznámí mi. „Že jsi mě nechytla za nádobíčko a neosahala, jak se ti zlíbí.“

„Panebože, Becku,“ rozesměju se. „Takový dokonale romantický okamžik, a ty ho musíš zničit.“

„Já ho zničil?“

„Je úplně kaput.“

Poškrábe se na hlavě. „A sakra. Byl jsem jenom upřímný.“

„Jasně že byl.“

S úsměvem o krok ustoupí. Okamžitě mi chybí. Jeho horko a dotek. Asi jsem si ho přece jenom měla odvést včera po práci domů. I když je tohle pomalé tempo vážně příjemné a já si ho moc užívám. Navzdory všem těm bláznivinám, co mu padají z pusy, a šílené touze, kterou ve mně probouzí už jen tím, že existuje. K čertu s tím chlapem.

„Takže,“ prohlásí.

Už jen z pohledu, který mi věnuje, mi naskakuje husí kůže. Jako bych byla nejen jedinou ženou v místnosti (což taky jsem), ale nejspíš jedinou ženou na celé téhle planetě. Jak jsem se už zmínila, na pozornosti, kterou mi věnuje, bych si dokázala vybudovat závislost.

„Co kdybych tu vytřel a pak tě vzal na druhé rande do bistra?“ navrhne. „Zjistíme, jestli bych do našeho vzkvétajícího vážného vztahu dokázal vrátit trochu romantiky.“

„Tak druhé rande, jo?“

„Vím, je to velký krok, ale myslím, že jsme na něj připraveni. Co říkáš?“

S žaludkem jako na vodě přikývnu. „Jde se na to.“

Čím víc času spolu trávíme, tím víc toho cítím a tím víc mu propadám. Je to nevyhnutelné. Příštího dne po práci si zajdeme na pizzu a projdeme se po centru. Stal se z toho náš zvyk, že spolu po práci trávíme čas. Oddalujeme okamžik, kdy se vydáme každý svou cestou. A přesto jsem ho doteď nepozvala k sobě domů a on na mě nic nezkouší. Třeba když nic neuspěcháme, zalíbí se mu tu (zalíbím se mu já) a zdrží se tu. To bych byla ráda. Musím ovšem přiznat, že se trochu bojím, že když se spolu nakonec vyspíme, všechno to nádherné napětí mezi námi se vypaří. Budeme už jen dva cizinci, kteří se navzájem viděli nazí a v potenciálně dost rozpačitých polohách. Na nezávazném sexu není nic špatného, s ním však chci víc.

„Asi potřebuju to triko,“ oznámí a kývne k výloze.

„Nepřipadá ti kombinace růžového leopardího vzoru a zebřích pruhů trochu agresivní?“

„Ale mají v tomhle vzoru i šaty. Můžeme spolu ladit.“

„To by bylo něco.“

„A nikdy se v davu navzájem neztratíme.“

„Pravda.“ Ne moc elegantně si odlepím od brady kousek rozteklého sýru. V další výloze jsou vystavené večerní róby. Všechny jsou elegantní a krásné a vůbec ne v mojí velikosti. „Jako malá jsem nějaký čas chtěla být módní návrhářkou.“

„Proč sis to rozmyslela?“

„Neumím šít. Nemám na to trpělivost.“

„Aha.“

„Ale kreslila jsem oblečení a s mámou jsme si prohlížely všemožné módní časopisy a webové stránky. Pojilo nás to. Tohle a knihy.“

Vysoko nad námi vykukuje zpoza šedých mraků měsíc. Moc dobře se s Beckem bavím, ostatně jako vždycky. Povídáme si, jako bychom byli staří přátelé. A dívá se na mě, jako… Řekněme, že z jeho pohledu ve mně narůstá potřeba. „Touha“ je příliš nevýrazné a pasivní slovo. Potřebuju se k němu přitisknout, cítit jeho horko a ochutnat jeho pokožku. Navzdory všem mým obavám je možná načase udělat první krok. Nejdřív si to ale pro jistotu dobře promyslím.

„Čím jsi chtěl být, až vyrosteš?“ zeptám se a zaženu myšlenky na to, co se mu skrývá pod kalhotami.

Zeširoka se usměje. „Profesionální skateboardista.“

„Paráda. Byl jsi v tom dobrý?“

„Něco málo na účku předvedu.“

„Tak proč sis to rozmyslel?“ zeptám se.

Mezi obočími se mu opět objeví vráska. Nesnáším ji. Zadívá se na palmy a povzdechne si. „Byl to jenom hloupý dětský sen. Jako když se chceš stát astronautem nebo hasičem. Dospěješ a uvědomíš si, že takhle život nefunguje. To, že se ti nějaká představa líbí, neznamená, že máš na to, abys v tom odvětví uspěl.“

„Já ti nevím. Copak se lidi nevěnují za svůj život klidně třem čtyřem různým kariérám?“ zeptám se. „Sám jsi řekl, že jsi svůj život změnil. Tak ho změň zas, hlavní je, že budeš nakonec šťastný a spokojený.“

„I uklízeč nádobí si vydělá víc než většina skateboardistů.“

„Na tom něco bude.“ Zahrozím pěstí k nebesům. „K čertu s tebou, dospělosti se všemi tvými nevyhnutelnými dluhy a složenkami a nekonečným kolotočem existencionálních krizí.“

Usměje se. Vykouzlila jsem mu na tváři úsměv. To je vítězství.

Na obličej mi dopadne obrovská kapka. Vzápětí se roztrhnou mraky a spustí se déšť. Rozběhneme se schovat pod nejbližší markýzu. „Asi jsem neměla bohy pokoušet.“

„To asi ne,“ souhlasí.

„Když není tvým osudem skateboard, tak kde se vidíš za deset let?“

Zamručí. Očividně si to musí promyslet. „Chci vysedávat na venkovní verandě s tebou po boku s dívat se, jak si před domem hrajou naše děti.“

„Takže my spolu budeme mít děti, jo?“

„To je na tobě.“

Zavrtím hlavou. „Tentokrát bych ráda slyšela vážnou odpověď.“

„Dobře.“ Povzdechne si. „Je to smutné, ale asi budu zpátky v Denveru a budu pracovat pro rodinný podnik.“

„Ten, z kterého jsi zdrhnul?“

„Přesně ten. Je fajn si od rodiny odpočinout, ale nakonec se budu muset vrátit a udělat, co se ode mě čeká.“ Nevypadá to, že by byl z té vyhlídky nadšený. „Co ty?“

„Nevím. Asi bych ráda nastoupila na magisterské studium, ale to je příliš drahé…“ Nechám tu myšlenku odplout. Jednoho dne si to v sobě vyřeším a najdu si svůj cíl. Přestanu být černou ovcí rodiny. Můj bratr se živí v IT a vede si skvěle. Na druhou stranu měl vždycky nejlepší studijní výsledky ze všech vědeckých předmětů. Já jsem naopak měla každou chvíli zabořený nos v knize a hlavu v oblacích. Skutečný život umí být pro snílka, který žije hlavně ve vlastních myšlenkách, docela těžký. Nebo je jen příliš těžké setřást ze sebe pocit zklamání. Těžko se dá jít kupředu, když vás vlastní mysl mučí tím, že vám připomíná nejhorší okamžiky vašeho života a podrývá vám sebevědomí. Někdy jsem sama sobě nejhorším nepřítelem. Jednoho dne dospěju, najdu si lepší práci a budu úspěšná. Rodiče na mě budou pyšní. Už aby to bylo.

Dojím díl pizzy a mastné prsty si otřu do ubrousku. Paráda. Na světle modrém triku mám skvrny od oleje.

„Pojď sem.“ Chytí mě za bradu a opatrně mi otře koutky rtů vlastním ubrouskem. „Manželko, jsi pěkná špindíra. Důraz kladu na slovo pěkná.“

Možná je tohle ono. Možná že teď konečně udělá ten krok. Koneckonců byste nemohli chtít romantičtější okamžik. Déšť a světla pouličních lamp. Jen já a on a spící město. Když teda pominu opilce, který kus od nás vykřikuje test písně od Led Zeppelin. Někdo na něj z jednoho z domů zařve, ať sklapne. Holt takové je Los Angeles.

„Ale vždyť je ta píseň kalifornská klasika,“ zamumlám.

„V očích má lásku anebo chtíč a na rtech rajčatovou omáčku.“

„Aspoň že ji nemám ve vlasech.“ Stojíme blízko u sebe, chci mu však být ještě blíž. Ten chlap ve mně probouzí chtíč. „Becku?“

„Hm?“

„Na co myslíš?“

„Tak různě. Na různé důležité věci.“

„Vážně?“ Usměju se. „Políbíš mě?“

Sklopí zrak k mým rtům. Zorničky má v tu chvíli tmavé a rozšířené. „Chceš políbit?“

„Ano.“

Bříškem palce mi pomalu přejede po spodním rtu. Je to lehounký dotek, přesto rozezpívá každičký centimetr mého bytí. Je úplný kouzelník. Olízne si rty. Přísahala bych, že v tu chvíli cítím jeho chuť.

„To bych měl,“ poví mi a tiše si povzdechne. „Ale neudělám to. Ještě ne.“

„Proč ne?“

Místo odpovědi mě vezme do náruče a přitiskne se ke mně. Je to tak hezké a příjemné a začínám si na to zvykat. Na jeho vůni i to, jak pokaždé přitiskne tvář do mých vlasů. Sevřu ho kolem pasu ještě pevněji a přivinu se k němu. V odpověď mi sklouzne rukou po zádech a chytí mě za zadek. Není to nijak decentní, ale mně to nevadí. Jsme spolu propletení, jak to jenom tady na ulici jde. Jak to jen dokážeme plně oblečení.

„Políbím tě,“ zašeptá mi do ucha, „ale až na to bude naprosto, dokonale a bez nejmenších pochyb ta správná chvíle.“

„Doufám, že ta chvíle přijde brzy.“

„Přijde.“

Jde o to, že… penis se dá, obecně vzato, sehnat vždycky. Mnohem vzácnější je, když máte člověka s tímto orgánem rádi. Když se snažíte vést docela jednoduchý a přímočarý život, představuje to určité dilema. Ne že bych sama tušila, co si mám se životem počít. Ani nebudu předstírat, že mám potuchy. Chtít si s daným člověkem povídat a trávit spolu čas, místo abyste na to rovnou skočili, je ošemetné. Když si k muži vypěstujete city, když na něj v jednom kuse myslíte a chcete znát jeho názor na v podstatě úplně všechno, sex už není tak bezvýznamný a nezávazný jako předtím.

A to mě trochu děsí, protože city jsou na tom všem nejhorší.

Navíc je tu ta drobná komplikace, že spolu pracujeme. I když abych byla upřímná, nejde ani tak o naši současnou situaci jako spíš o to, že se snažím vymyslet důvody, proč bych měla zkusit zpomalit svoje myšlenky i srdce. Na druhou stranu jsem příležitost ochránit se před budoucí bolestí prošvihla, to zas musím být sama k sobě upřímná.

„Zajdeme na jídlo?“ zeptá se, zatímco za námi zamykám.

Známe se čtyři dny a už jsme si vybudovali zvyky jak zamilovaný páreček. Je to pěkně bláznivé.

„Manželko,“ osloví mě a položí mi ruku na záda. „Mračíš se. Jak ti můžu pomoct?“

„Jenom tak přemýšlím.“

„Nad čím?“

Odhalit mu svoje všemožné neurózy a s nimi spjaté obavy ohledně jeho zájmu o mě by mi nijak nepomohlo. Zavrtím hlavou, schovám klíče do kabelky a zalžu mu: „Byl to rušný večer.“

„To byl.“

Temnou uličku páchnoucí odpadky naplní i neuspokojené sexuální napětí. Usměje se a mně se jako obvykle sevře žaludek. Přitahuje mě způsobem, který překonává gravitaci. Kéž bych v jeho blízkosti necítila všechno možné i mimo oblast rozkroku. Život by byl mnohem jednodušší. Abych byla upřímná, na lásku na první pohled ani na lásku po několika týdnech známosti nevěřím. Je to příliš hollywoodské. Příliš extrémní. Ačkoli sama pořád nevím, co to mezi námi je, připadá mi to důležité. A vzhledem k tomu, že oba máme následující dva dny volno, je načase, abychom to spolu vyřešili.

„Co myslíš, máš chuť nechat se oslnit nad hranolky s kečupem? Ale nemusíme jít do bistra,“ dodá. „Jestli nemáš náladu. Můžeme podniknout něco jiného. Třeba si zajít na pizzu nebo se zas projít po pláži, co myslíš?“

Mozek se mi zastaví. Vůbec nic mě nenapadá. „Hm…“

„Nebo tě můžu jen doprovodit k tvému autu, jestli chceš. Popřát ti dobrou noc.“ Už se taky mračí. Očividně je to nakažlivé. „Řekni něco, Alice. Jsem z tebe nervózní a nejsem na to zvyklý.“

„Což je zvláštní vzhledem k tomu, že já jsem nervózní v jednom kuse.“

„Co se děje?“

„Nic, jenom… uvažuju. Dej mi minutku.“

„Dobře, máš jednu minutu.“ Zvedne si plastové hodinky na zápěstí před oči. „Začínáš… teď.“

„Velmi vtipné,“ zamumlám.

Beck nemá auto. Prý žádné nepotřebuje. Když se rozhodne, že je na čase vyrazit na cestu, koupí si lístek na autobus nebo na vlak. Mezitím přespává poblíž v hostelu. Další důkaz, že je to mezi námi jen dočasná záležitost. Krátký poměr. Příležitost, která se mi nabídla jen na omezenou dobu, proto bych si ji měla užít plnými doušky, dokud to jde. Bylo by to rozumné. Méně rozumné by bylo, kdybych ten čas strávila uvažováním, jak moc mi bude chybět, až odejde, čemuž se z různých důvodů tak jako tak nevyhneme.

Jaké mám možnosti? Bylo by smutné, kdybych se s ním nikdy nesetkala. Umí mě rozesmát. Posledních několik dní se dokonce těším do práce. A zůstat s ním jen kamarádka by stejně nepřicházelo v úvahu. Na to ho až moc chci. Ale i kdyby mezi námi nebylo nic víc než přátelství, stejně by mi bylo nanic, až by odešel. Tak myslím, že moje úzkostlivé já už probralo všechny možné scénáře, které se mezi námi můžou odehrát, takže dost bylo váhání.

Zhluboka se nadechnu. „Rozhodla jsem se.“

„Ano?“

„Ano,“ přisvědčím. „Je čas. Měli bychom si spolu zasouložit a mít to z krku… Becku?“

Jenže mě neposlouchá.

Zírá přese mě na blízké parkoviště, k němuž tato ulička vede. Pod osamocenou mizerně svítící lampou stojí nablýskané luxusní SUV. Už mnohokrát jsem za nocí letěla ke svému autu vyděšená, že mě někdo sleduje. Ze zadního sedadla auta vystoupí muž se stříbrnými vlasy a v třídílném obleku. Za volantem sedí další postava, která však není přes tmavě tónovaná okna skoro vidět.

Beck zatne zuby, až mu v čelisti poskočí sval. Nemá z návštěvníka radost.

Cizinec tam jen stojí a pozoruje nás. Po chvíli konečně promluví. „Říkal jsem si, že bys asi nebyl rád, kdybych šel dovnitř.“

Beck zamručí.

„Kdybys mi zvedl mobil, nemusel bych sem jezdit.“

„Už dávno jsem ho vyhodil,“ odpoví mu Beck. „Co tu děláš? Snad jsem jasně řekl, že chci, abyste mi dali pokoj.“

„To jsi řekl, ale obávám se, že nesu špatnou zprávu.“ Ztěžka si povzdechne a vydá se k nám. Na vteřinu si mě prohlédne lhostejnýma očima, které pak opět stočí na muže po mém boku.

Se svraštěným obočím prohlásí: „Becku, tvůj otec…“

„Co s ním?“

„Zemřel.“

To ne.

„Cože?“ Beck ztuhne. „Jak? Kdy?“

„Před osmi dny na infarkt,“ odpoví muž soucitně. „Bylo to rychlé, netrpěl.“

Beck jen zavrtí hlavou. Chytím ho za ruku a Beck si se mnou proplete prsty. Jako by se potřeboval něčeho nebo někoho držet.

„Chvíli nám trvalo, než jsme tě našli.“ Muž se nadechne, a když ucítí smrad odpadků, nakrčí noc. „Musíš se vrátit domů. Čekají s pohřbem na tebe, ale už to moc dlouho oddalovat nepůjde.“

„Lidi o mně budou mluvit,“ prohlásí Beck výsměšně.

„Lidi mluví v jednom kuse. Hlavní je, abys byl se svou rodinou. Potřebují tě.“

Beck ostře přikývne. „Počkej na mě v autě.“

Muž se bez váhání otočí na patě a vrátí se k autu. Najednou si nejsem tak úplně jistá, že toho muže, s kterým se držím za ruku, znám.

Beck se mlčky mračí na luxusní auto.

„Moc mě to mrzí,“ povím mu, aniž bych vlastně věděla, co mu mám říct. A přestože nejvíc ze všeho chci být s ním a podpořit ho, moje ošklivá sobecká část mi našeptává, že tady to končí. To nablýskané černé SUV ho odtud odveze dřív, než jsme stihli být doopravdy spolu, a už ho nikdy neuvidím.

Zadívá se na mě, jako by ho překvapilo, že mě tu vidí. Ruku mi však sevře ještě pevněji. Ani já nechci, aby odešel. „Alice.“

„Je ti dobře?“

„Ne, ani ne,“ odpoví. „Rád bych, kdybys jela se mnou.“

„Cože?“

Zadívá se na budovu, v které pracujeme, a znechuceně zkřiví rty. „Musím odjet a ty to tu stejně nenávidíš. Sama jsi to řekla. Pojeď se mnou.“

„Kam?“

„Do Denveru v Coloradu. Bude to takové dobrodružství.“

„Becku, vracíš se domů, abys pohřbil otce. Opravdu si myslíš, že je to vhodná chvíle na to –“

„Máme tu něco rozdělaného,“ připomene mi a přitiskne si mou ruku na hruď. Sálá z něj trochu zběsilá energie. Napětí, které jsem u něj ještě nikdy neviděla. Pokud ten klidný a zábavný muž, jak se mi dosud jevil, byla jen maska, tak právě tohle se skrývá pod ní. Železná vůle. Vím to, protože právě teď se mě snaží přimět, abych udělala, co chce. Svírá mi ruku a neústupně mi hledí do očí. „Nebo ne?“

„No, to ano, ale…“

„Problém je, že nevím, kdy se budu moct vrátit. S mojí rodinou je to složité.“ Polkne. „Pojeď se mnou. Prosím.“

„A všechno tu nechat?“

„Ano. Aspoň po nějaký čas,“ poví mi a nakloní se ke mně. „Copak taky nechceš zjistit, kam to mezi námi povede?“

„Becku…“

„Nechci se tam vrátit sám.“

V hlavě mám velký chaos. Točí se mi v ní příliš mnoho myšlenek, pocitů a otázek. A přitom nejvíc ze všeho myslím na to, že musím zítra vyprat dvě várky oblečení. Že jsem na zítřek domluvená s rodiči, že k nim přijdu na večeři. Že mě drtí studentská půjčka, kterou musím splatit. Myslím na tolik každodenních nesmyslů. Jenže ty nesmysly tvoří můj život. Záhada jménem Beck a vzrušení, které s ním cítím… by nemělo dostat přednost před tou trochou stability, kterou jsem si tu vybudovala. Jsem příliš rozumná na to, abych hodila rozum za hlavu a vložila svůj život do rukou muže, kterého jsem poznala teprve nedávno. I když k němu něco cítím.

„Nemůžu jen tak zvednout kotvy a odejít kvůli někomu, koho znám jenom čtyři dny, Becku. Moc mě mrzí, čím si teď procházíš. Mrzí mě, že jsi přišel o tátu. Ale nemůžu s tebou jet.“

Nasadí odměřený výraz, který tak moc nenávidím, naposledy mi stiskne ruku a nabídne mi ten nejfalešnější úsměv na světě. „Jistě. Chápu.“

Zklamala jsem ho. Krucinál, zklamala jsem nás oba. Být dospělá je na nic. „Měl bys jít. Čekají na tebe.“

„Aspoň mi… hm, dovol, abych tě doprovodil k tvému autu.“

„Dobře. Díky.“

V hrudi mě něco strašně bolí. A bolest jen sílí, zatímco čeká, až se zamknu v autě, opět se na mě chmurně usměje a klouby klepne do střechy mého starého sedanu. Dlouho na sebe jen hledíme. Loučíme se. Tak to je a je to strašné. Nastartuju motor a Beck tam dál stojí na tom ošklivém parkovišti a čeká, až odjedu. Dívám se na něj ve zpětném zrcátku. Snažím se potlačit bolest a vybavit si všechny poslední detaily. Všechno, co o něm vím a jak jsem se s ním cítila. Je pryč a už se nevrátí.

Dívám se na východ slunce, což mi vůbec není podobné, protože miluju spánek a nevyznávám žádnou duchovní nauku, která by mě nutila tu teď vysedávat. Zvlášť když mívám směny dlouho do noci. Neexistuje důvod, proč bych tu měla být. A přesto tu jsem.

Sedím na své rozvrzané malé verandě a obloha nad Los Angeles se barví do šeda, fialova, bíla, žluta a oranžova. K tomu si přimyslete opar smogu a panorama města. V uších mám sluchátka a poslouchám krátký seznam písní, který mi vytvořil Beck. Greta Van Fleet, Billie Holiday a Taylor Swift pořád dokola. U mých nohou postává skoro prázdná láhev špatného bílého vína. Celkově vzato jsem docela ubohá.

Rozhodla jsem se však správně. Nebo ne?

Nejjednodušší by bylo zavolat kamarádce a probrat to s ní. Přesně tohle by udělal kterýkoli normální člověk. Akorát že Natasha, která se mnou pracovala v baru, se odstěhovala do New Yorku a vzhledem k časovému rozdílu bude teď v práci. A Hanae, moje spolubydlící z vysoké, která teď žije v San Diegu, trpí hodně vážnou insomnií, takže pokud spí, nechci riskovat, že ji probudím. Paní Floresové odvedle je sedmdesát osm a taky potřebuje spát. Totéž platí pro moji švagrovou s malým dítětem. Jsem sama, a tak mi nezbývá než se utápět v sebelítosti.

Škoda, že mám jen několik málo možností. Nejhorší na tom je, že jsem tak trochu mizerná kamarádka. Nikdy jsem to neměla v úmyslu, ale prostě se to tak vyvrbilo. Během let jsem ztratila kontakt se svými známými a přestala se účastnit různých akcí. Přátelé ze střední a vysoké se rozutekli a nebylo by ode mě vhodné, abych se jim ozvala až teď s tím, že si potřebuju vyřešit tohle svoje melodrama. Možná že právě tohle máme s Beckem společné – oba si připadáme ztracení a osamělí a nevíme, co si počít se životem. Mohla bych zavolat mámě. Nevadilo by jí to. Co když se ale rozhodne, že bude rozumná a poradí mi, že smutnit po někom, koho znáte čtyři dny, je blbost? Ne, díky. Potřebuju soucit, ne pokárání.

Snad je v pořádku. Oba mí rodiče stále žijí. Děsí mě, že by někdo z nich umřel. Že by někdo, kdo byl tolik let důležitou součástí mého života, najednou odešel. Navíc se zmínil, že se chce v nejbližší budoucnosti držet od svojí rodiny dál, a teď se bude muset popasovat se ztrátou otce a s blízkostí všech ostatních členů své rodiny najednou. Chudák Beck.

Dopiju zbytek vína a ušklíbnu se, protože není jen zteplalé, ale také kyselé a celkově nechutné. K čertu se mnou, že kupuju laciný alkohol, tohle je ovšem jediný, který v bytě mám. Je na nic, když se cítíte osaměle v městě plném milionů dalších lidí. Nedává to vůbec smysl. Beck mi ale chybí. Pitomé city.

Jsem napůl namol a měla bych jít do postele. Až vstanu, musím vyprat, zajít na nákup a dál vést svůj normální život. Protože přesně tohle mě teď čeká – normální život. Slovo normální mi ještě nikdy nepřipadalo tak bezvýznamné a smutné.

Později v práci Rob zuří, že mu nejnovější uklízeč nádobí zdrhl. Snažím se mu vysvětlit, že Beckovi umřel táta, k ničemu to však není. Rob jen dál řve. Ten chlap je vážně vůl. No nic. Beck se jen tak nevrátí a nepotřebuje práci ani peníze. Vzhledem k tomu, jaké luxusní auto na něj čekalo a že ten muž v elegantním obleku poslouchal Becka na slovo, je mi to jasné.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šíleně bohatý.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.