Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Lisa Kleypas: Ďábel v přestrojení

Vydání první

Copyright © 2021 by Lisa Kleypas

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2502. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Devil in Disguise vydaného v roce 2021

Český překlad © 2022 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2022 Martina Černá

Přebal a vazba © 2022 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1793-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1794-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Lisa Kleypas

Ďábel v přestrojení

Věnováno úžasné Eloise Jamesové,

která mi pomohla přečkat rok 2020.

Děkuju ti, milovaná přítelkyně!

Navěky s láskou

L. K.

Kapitola jedna

Londýn 1880

„MacRae zuří jako rozdrážděný medvěd,“ upozorňoval Luke Marsden při vstupu do kanceláře. „Jestli jsi ještě nikdy neviděla vzteklého Skota, radši se připrav na neslušné výrazivo.“

Lady Merritt Sterlingová vzhlédla s pousmáním od psacího stolu. Na jejího bratra byl pěkný pohled, když měl tmavé vlasy takhle rozevláté a pleť zardělou svěžím podzimním vzduchem. Jako všichni z Marsdenova hejna zdědil i Luke matčiny dlouhé, elegantní linie postavy. Zato Merritt byla jako jediná z půltuctu sourozenců malá a plnoštíhlá.

„Skoro tři roky už vedu dopravní firmu,“ namítla. „Strávila jsem tolik času mezi přístavními dělníky, že už mě nemůže šokovat nic.“

„Možná ne,“ připustil Luke. „Ale Skoti mají zvláštní nadání pro sprostou mluvu. Měl jsem v Cambridgi kamaráda, který znal nejmíň tucet různých označení pro varlata.“

Merritt se zaculila. Jedna z věcí, které ji na Lukeovi, nejmladším z jejích tří bratrů, bavily nejvíc, bylo to, jak ji nikdy nezaštiťoval před vulgárnostmi, ani s ní nezacházel jako s jemnou květinkou. To byl mimo jiné i důvod, proč ho požádala, aby se ujal vedení dopravní společnosti jejího zesnulého manžela, jakmile ho naučí co a jak. Přijal nabídku bez zaváhání. Jako třetí syn hraběte měl omezené možnosti, a jak sám poznamenal, člověk si nevydělá na živobytí tím, že bude posedávat a vypadat malebně.

„Než pana MacRaea uvedeš,“ řekla Merritt, „mohl bys mi povědět, proč se zlobí.“

„Pro začátek, loď, kterou si najal, měla doručit jeho náklad přímo do našeho skladiště. Jenže správa přístavu ji odmítla, protože všechna přístaviště byla plná. Takže ji prostě vyložili o šest kilometrů dál ve vnitrozemí, v Deptford Buoys.“

„To je běžný postup,“ souhlasila Merritt.

„Ano, ale tohle není běžný náklad.“

Zamračila se. „Nejde o zásilku dřeva?“

Luke zavrtěl hlavou. „Whisky. Sto třináct a půl tisíce litrů mimořádně cenné jednosladové z Islay, ještě nezdaněné. Začali ji sem převážet v nákladních člunech, ale prý potrvá tři dny, než se všechna dostane do skladiště.“

Vráska na Merrittině čele se prohloubila. „Dobrý bože, tolik nezdaněné whisky nemůže ležet v Deptford Buoys tři dny!“

„Aby to bylo ještě horší,“ pokračoval Luke, „došlo k nehodě.“

Vyvalila oči. „K jaké nehodě?“

„Jeden sud whisky sklouzl z nakládacího zařízení, rozbil se o střechu tranzitního přístřešku a vylil se celý na MacRaea. Chybí jen málo, aby někoho zavraždil – a proto jsem ho přivedl sem k tobě.“

Navzdory svým obavám vyprskla Merritt smíchy. „Luku Marsdene, chceš se schovávat za mé sukně, až se střetnu s velkým zlým Skotem?“

„Jednoznačně,“ odpověděl bez zaváhání. „Velké a zlé máš ráda.“

Zvedla obočí. „O čem to pro všechno na světě mluvíš?“

„Hrozně ráda chlácholíš problematické lidi. Jsi lidský ekvivalent cukrového sirupu.“

Merritt si pobaveně opřela bradu do dlaně. „Tak ho tedy uveď a já začnu chlácholit.“

Ne že by hrozně ráda chlácholila problematické lidi. Ale rozhodně ráda všechno uhlazovala, pokud to šlo. Jako nejstarší ze šesti dětí často bývala tou, která řešila hádky mezi bratry a sestrami nebo vymýšlela hry v domě za deštivých dnů. Nejednou organizovala půlnoční razie do spižírny nebo jim vyprávěla příběhy, když se po večerce vplížili do jejího pokoje.

Probrala úhlednou hromádku složek na svém psacím stole a našla tu, která byla označena MacRaeova palírna.

Nedlouho předtím, než zemřel, uzavřel její manžel Joshua dohodu o poskytnutí skladovacích prostor v Anglii panu MacRaeovi. Vyprávěl jí tehdy o setkání se Skotem, jenž poprvé navštívil Londýn.

„Ach, ale musíš ho pozvat na večeři,“ zvolala Merritt, protože nemohla snést představu cizince, který přicestuje sám na neznámé místo.

„To jsem udělal,“ odpověděl Joshua svým nevýrazným americkým akcentem. „Poděkoval mi za pozvání a odmítl.“

„Proč?“

„MacRae je poněkud neotesaný. Vyrůstal na odlehlém ostrově u západního pobřeží Skotska. Tuším, že představa setkání s hraběcí dcerou ho překonala.“

„S tím si nemusí dělat starosti,“ protestovala Merritt. „Vždyť víš, že moje rodina je sotva civilizovaná!“

Joshua však odvětil, že její chápání slov „sotva civilizovaná“ se od pojetí skotského venkovana značně liší a pro MacRaea bude příjemnější, když zůstane odkázaný sám na sebe.

Merritt se nikdy ani nesnilo o tom, že až se konečně seznámí s Keirem MacRaem, bude už Joshua po smrti a ona bude řídit Sterling Enterprises.

Bratr přistoupil ke dveřím a zastavil se na prahu. „Kdybyste šel laskavě tudy,“ říkal někomu v sousední místnosti, „představím vás a pak…“

Keir MacRae vrazil do kanceláře jako přírodní živel, minul Lukea a zastavil se před psacím stolem naproti Merritt.

Se sardonickým výrazem se Luke opřel o veřeje a založil si paže. „Na druhé straně,“ pronesl jen tak do vzduchu, „proč se zdržovat představováním?“

Merritt ohromeně zírala na velkého rozhněvaného Skota. Byla na něj mimořádná podívaná, víc než metr osmdesát svalů a síly oděných v tenké mokré košili a kalhotách, které se mu lepily na kůži. Projelo jím podrážděné zachvění, skoro určitě způsobené chladem z odpařujícího se alkoholu. Zamračeně smekl plochou čapku a odhalil tak chundelatou kštici, která už před několika měsíci potřebovala pořádně ostříhat. Husté kadeře měly krásný jantarový odstín protkaný světle zlatými pramínky.

Navzdory zanedbanému zevnějšku byl hezký. Velice hezký. V modrých očích číhala bystrá, ďábelská inteligence a doplňovaly je vysoké lícní kosti, nos rovný a výrazný. Linii čelisti zakrýval světlý plnovous – možná maskující ustupující bradu? – to nepoznala. Ať tak nebo tak, byl to krasavec.

Merritt by nikdy nenapadlo, že existuje muž, který by ji dokázal takhle znervóznit. Byla koneckonců sebejistá a světaznalá žena. Nemohla však ignorovat ruměnec, stoupající od upnutého límečku jejích šatů. Ani to, jak se jí srdce rozbušilo, jako když nemotorný lupič dupe v květinovém záhoně.

„Chci mluvit s někým, kdo tomu tady velí,“ řekl stroze.

„To budu já,“ usmála se Merritt pohotově a obešla psací stůl. „Lady Merritt Sterlingová, k vašim službám.“ Podala mu ruku.

MacRae reagoval pomalu. Sevřel její prsty ve svých, chladných a trochu drsných.

Při tom doteku se jí zježily vlasy v týle a ucítila, jak se jí něco příjemného šíří v břiše.

„Upřímnou soustrast,“ zabručel a pustil její ruku. „Váš manžel byl dobrý chlap.“

„Děkuju.“ Nadechla se pro uklidnění. „Pane MacRae, velice mě mrzí, jak to zpackali s vaší zásilkou. Vyřídím všechny písemnosti, aby se vám neúčtovaly poplatky za přistání a nakládání lodi a Sterling Enterprises uhradí náklady na vyložení. A do budoucna zajistím, aby bylo přístaviště rezervované na den, kdy vaše zásilka dorazí.“

„Žádné zásilky v budoucnu sakra nebudou, jestli přijdu o podnik,“ opáčil MacRae. „Ten agent z berňáku říká, že každý sud whisky, který nebude ve skladišti do půlnoci, už nebude nezdaněný a že z něj mám okamžitě zaplatit daň.“

„Cože?“ Merritt vrhla rozhořčený pohled na bratra, který pokrčil rameny a zavrtěl hlavou na znamení, že o tom nic neví. Šlo o smrtelně vážnou záležitost. Vládní předpisy ohledně skladování nezdaněné whisky se přísně dodržovaly a porušení se trestalo strašlivými pokutami. Bylo by to zlé pro její podnik a katastrofální pro MacRaeův.

„Ne,“ prohlásila pevně, „to se nestane.“ Vrátila se za psací stůl, usedla na židli a rychle se probírala hromadou povolení, stvrzenek a daňových formulářů. „Lukeu,“ pronesla, „ta whisky se sem musí přepravit z Deptford Buoys co nejrychleji. Přemluvím berního úředníka, aby nám dal čas aspoň do zítřejšího poledne. Nebesa vědí, že nám to dluží po všech těch službách, co jsme mu v minulosti prokázali.“

„Bude to stačit?“ zatvářil se Luke skepticky.

„Bude muset. Potřebujeme sehnat všechny nákladní lodě i lehká plavidla, co se dají najmout, a každého schopného muže…“

„Ne tak rychle.“ MacRae rázně připlácl dlaně na psací stůl a opřel se o ně.

Merritt sebou při tom zvuku trhla a vzhlédla do tváře, jež byla velmi blízko její. Oči měl pronikavé a ledově modré, se slabými vějířky vrásek ve vnějších koutcích, vyrytých smíchem a sluncem a ostrým větrem.

„Ano, pane MacRae?“ vypravila ze sebe.

„Ta vaše nemehla právě vylila pět set litrů whisky přes palubu a značnou část z toho i na mě. Ať mě vezme čert, jestli je nechám zmršit i ten zbytek.“

„To nebyla naše nemehla,“ zaprotestoval Luke. „To byli nosiči z nákladní lodě.“

Bratrův hlas k Merritt doléhal, jako by se ozýval z jiného patra budovy. Jediné, na co se dokázala soustředit, byl ten mohutný, energický muž před ní.

Dělej svou práci, nařídila si přísně a s námahou odtrhla zrak od MacRaea. Promluvila k bratrovi, jak doufala, profesionálním tónem. „Lukeu, od nynějška žádný nosič na plošinu nákladního jeřábu ani nevkročí.“ Obrátila se zpátky k MacRaeovi. „Moji zaměstnanci mají zkušenosti ze zacházení s cenným nákladem,“ ujistila ho. „Budou jediní, kdo bude smět nakládat vaši whisky na jeřáb a ukládat do skladiště. Už žádné nehody – máte mé slovo.“

„Jak si můžete být tak jistá?“ zvedl MacRae posměšně jedno obočí. „Budete řídit operaci osobně?“

Způsob, jímž se ptal, sarkasmus obalený hedvábím, v ní vyvolal podivný záchvěv poznání, jako by ho už dříve slyšela něco pronést přesně takovým tónem. Což nedávalo smysl, protože se až do této chvíle nikdy nesetkali.

„Ne,“ řekla, „od začátku až do konce ji bude řídit můj bratr.“

Luke vzdychl, protože mu došlo, že ho právě odsoudila k celonoční práci. „No ano,“ pronesl jízlivě. „Zrovna jsem se to chystal navrhnout.“

Merritt pohlédla na MacRaea. „Souhlasíte s tím?“

„Mám na vybranou?“ opáčil Skot temně a odstrčil se od stolu. Popotáhl si vlhkou, potřísněnou látku košile. „Tak tedy jdeme na to.“

Je mu zima a necítí se příjemně, pomyslela si Merritt, a smrdí jednosladovou whisky o sudové síle. Než se vrátí do práce, potřebuje mít možnost se upravit. „Pane MacRae,“ zeptala se vlídně, „kde v Londýně bydlíte?“

„Nabídli mi použít byt ve skladišti.“

„Samozřejmě.“ Malé, prosté apartmá v jejich skladišti nezdaněného zboží bylo zřízeno pro pohodlí majitelů vinařství a palíren, kteří chtěli v areálu míchat a stáčet své výrobky do lahví. „Už vám tam odnesli zavazadla?“

„Ještě jsou v přístavu,“ opáčil MacRae stroze; zjevně se nechtěl obtěžovat s triviálními problémy, když je toho třeba tolik udělat.

„Hned je tedy vyzvedneme a někdo vás odvede do bytu.“

„Později,“ zabručel.

„Ale budete se muset převléct,“ namítla Merritt znepokojeně.

„Mylady, budu pracovat celou noc vedle nosičů, kteří kašlou na to, jak vypadám nebo páchnu.“

Merritt to měla nechat být. Věděla to. Ale neodolala, aby neřekla: „V přístavu je v noci velice chladno. Budete potřebovat kabát.“

MacRae se zatvářil rozhořčeně. „Mám jen jeden, a ten je durch.“

Merritt se dovtípila, že „durch“ znamená skrz naskrz promočený. Říkala si v duchu, že blaho Keira MacRaea není její starost a jsou tu naléhavější záležitosti, které vyžadují její pozornost. Ale tenhle člověk potřebuje, aby se o něj někdo trošku postaral. Protože vyrůstala se třemi bratry, dobře znala ten nasupený, prázdný výraz hladového muže.

Luke měl pravdu, pomyslela si sarkasticky. Mám ráda velké a zlé.

„Nemůžete dost dobře nechat zavazadla ležet na veřejnosti,“ poznamenala rozumně. „Potrvá jen pár minut, než dojdu pro klíč a odvedu vás do bytu.“ Vrhla pohled na bratra, který se poslušně přidal.

„Kromě toho, MacRae,“ dodal Luke, „stejně nemůžete nic dělat, dokud nebudu mít možnost zorganizovat lidi a najmout další nákladní loď.“

Skot si sevřel palcem a ukazováčkem kořen nosu a promnul si koutky očí. „Nemůžete mě odvést do bytu,“ sdělil rázně Merritt. „Ne bez gardedámy.“

„Ach, s tím si nemusíte dělat starosti. Jsem vdova. To já dělám gardedámu jiným.“

MacRae upřel na Lukea vyčkávavý pohled.

„Očekáváte, že něco řeknu?“

„Nezakážete své sestře odejít s cizím člověkem?“ zeptal se ho MacRae nevěřícně.

„Je to moje starší sestra,“ vysvětlil Luke, „a zaměstnává mě, takže… ne, neřeknu jí sakra vůbec nic.“

„Jak víte, že ji nepřipravím o počestnost?“ otázal se Skot rozhořčeně.

Luke zvedl obočí s výrazem mírného zájmu. „A uděláte to?“

„Ne. Ovšem mohl bych!“

Merritt se musela kousat zevnitř do rtů, aby se nerozesmála. „Pane MacRae,“ chlácholila ho. „Můj bratr i já jsme si dobře vědomi, že se od vás vůbec nemám čeho obávat. Naopak je obecně známo, že Skoti jsou důvěryhodní a čestní a… a jednoduše nejpočestnější ze všech mužů.“

MacRae se trochu přestal mračit. Po chvilce prohlásil: „Je pravda, že ve Skotsku připadá na jednoho muže víc cti než v jiných zemích. Nosíme s sebou čest Skotska na každém kroku.“

„Přesně tak,“ souhlasila Merritt. „Nikdo by nepochyboval o tom, že ve vaší společnosti jsem v bezpečí. Po pravdě řečeno, kdo by se opovážil pronést jediné urážlivé slovo nebo mě nějak ohrozit, když u toho budete vy?“

MacRaea tato představa zřejmě zaujala. „Kdyby to někdo udělal,“ pronesl vehementně, „stáhl bych toho drzého parchanta z kůže jako hrozen ze slupky a hodil na hnojiště.“

„Tak vidíte!“ zvolala Merritt a zářivě se na něj usmála. „Jste ideální doprovod.“ Sklouzla pohledem k bratrovi, který stál hned za MacRaem.

Luke zvolna zavrtěl hlavou a v koutcích úst mu pobaveně zacukalo, než ústy nehlasně naznačil dvě slova:

Cukrový sirup.

Ignorovala ho. „Pojďte, pane MacRae – vyřídíme vaše záležitosti, než se nadějete.“

Keirovi nezbylo než následovat lady Merritt. Od chvíle, kdy ho v přístavu zmáčela padesátiprocentní whisky, byl prochladlý až do morku kostí. Ale tahle žena se svým pohotovým úsměvem a kávově tmavýma očima byla tou nejhřejivější věcí na světě.

Prošli řadou pěkných místností se stěnami obloženými dřevem a obrazy lodí. Keir sotva vnímal okolí. Jeho pozornost se upínala k ladné postavě před ním, složitě vyčesaným vrkočům vlasů, hlasu oděnému v hedvábí a perlách. Moc hezky voněla, jako takové to drahé mýdlo, co se kupuje zabalené do nóbl papíru. Keir a všichni, které znal, používali obyčejné žluté dehtové mýdlo na všechno: podlahy, nádobí, ruce i tělo. Tahle vůně však nebyla nijak ostrá. Při každém pohybu jako by se z šustotu jejích sukní a rukávů vznášely nádechy parfému, jako když se jemně zatřese kyticí květin.

V koberci pod jejich nohama byl vytkaný vzor tak krásný, že by mohl pokrývat stěnu. Byl to zločin šlapat po něm v těžkých pracovních botách. Keir byl v tak přepychovém prostředí nesvůj. Nezamlouvalo se mu, že musel nechat své muže, Owena a Sloracha, na nábřeží. Nějakou chvíli se bez něj obejdou, obzvlášť Slorach, který pracoval v palírně Keirova otce skoro čtyři desítky let. Ale za celý tenhle podnik nesl odpovědnost Keir a záviselo na něm přežití jeho palírny. Zařídit, aby se nezdaněná whisky ocitla v bezpečí skladiště, bylo příliš důležité, než aby se nechal rozptylovat ženou.

Zvlášť touhle. Byla vzdělaná a urozená, dcera hraběte. Ne jen tak nějakého hraběte, nýbrž lorda Westcliffa, muže, o jehož vlivu a bohatství se vědělo široko daleko. A lady Merritt byla mocná i vlastní zásluhou, majitelka dopravní společnosti, která zahrnovala flotilu nákladních parolodí a také skladovací budovy.

Jako jedináčkovi postarších rodičů se Keirovi dostalo toho nejlepšího, co mu mohli poskytnout, ale ohledně knih nebo kultury toho bylo jen málo. Nalézal krásu ve střídání ročních dob a bouřkách a v dlouhých toulkách po ostrově. Miloval rybaření a procházky se psy a miloval také výrobu whisky, řemeslo, kterému ho naučil otec.

Jeho rozkoše byly prosté a přímočaré.

Lady Merritt však nic z toho nebyla. Představovala úplně jiný druh rozkoše. Luxus, jenž je třeba vychutnávat, a to ne někým, jako je on.

To však Keirovi nebránilo představovat si ji v posteli, celou uzardělou a poddajnou, s vlasy rozprostřenými na polštáři jako přikrývka z tmavého hedvábí. Toužil slyšet její hezký hlas s tím vznešeným akcentem, jak žadoní o vyvrcholení, zatímco on se v ní pohybuje dlouho a pomalu. Chválabohu neměla tušení o chlípném směřování jeho myšlenek, jinak by před ním s křikem utekla.

Ocitli se v otevřeném prostoru, kde seděla světlovlasá žena středních let s brýlemi na nose před jakýmsi strojem na železném stojánku.

„Mylady,“ vstala, aby je uvítala. Přelétla pohledem Keirův nepěstěný zevnějšek, neuniklo jí jeho vlhké šatstvo a chybějící kabát. Pouze jediné cuknutí chřípí vyjádřilo, že zaznamenala silný pach whisky. „Pane.“

„Pane MacRae,“ promluvila Merritt, „tohle je moje sekretářka, slečna Ewartová.“ Ukázala na dvě elegantní kožená křesla u krbu rámovaného bílou mramorovou římsou. „Posadil byste se laskavě tady, než s ní promluvím?“

Ne, neposadil. Nebo spíš nemohl. Už celé dny si pořádně neodpočinul. Kdyby si sedl i jen na pár minut, přemůže ho vyčerpání.

Zavrtěl hlavou. „Postojím.“

Lady Merritt na něj zírala, jako by ji on a jeho problémy zajímaly ze všeho na světě nejvíc. Pod nevyslovenou něhou v jejích očích by roztála i ledárna uprostřed zimy. „Dal byste si kávu?“ navrhla. „Se smetanou a cukrem?“

To znělo tak dobře, až se mu málem podlomila kolena. „Ano,“ odpověděl vděčně.

Během chviličky přinesla sekretářka stříbrný tácek s kávovým servisem a porcelánovým hrnkem na nožičkách. Postavila ho na stůl, kde pak lady Merritt nalila kávu a zamíchala do ní smetanu a cukr. To pro Keira ještě nikdy žádná žena neudělala. Přisunul se blíž, zhypnotizovaný půvabnými pohyby jejích rukou.

Podala mu hrnek a on ho vzal do dlaní a kochal se vyzařujícím teplem. Než se však napil, obezřetně prozkoumal půlměsícovitou římsu u okraje šálku.

„Šálek na knír,“ vysvětlovala lady Merritt, když si všimla jeho zdráhání. „Ta část nahoře chrání pánovi horní ret před párou, aby se vosk z kníru nerozpustil do nápoje.“

Keir nedokázal potlačit široký úsměv, když zvedal šálek ke rtům. Porost jeho obličeje byl krátce ostříhaný, nepotřeboval žádný vosk. Ale viděl už ozdobné kníry boháčů, kteří měli čas každé ráno si nakrucovat a voskovat konečky do tuhých kudrlinek. Tento styl zřejmě vyžadoval, aby se pro ně vyráběly speciální hrnky na pití.

Káva byla voňavá a silná, možná nejlepší, co kdy pil. Po pravdě řečeno tak lahodná, že se neubránil, aby ji nevypil několika doušky až do dna. Byl příliš hladový, než aby usrkával jako gentleman. Stydlivě začal klást šálek zpátky na tácek, protože usoudil, že by bylo neomalené požádat o přídavek.

Aniž se vůbec zeptala, lady Merritt mu dolila a znovu přidala smetanu a cukr. „Bude to jen chvilka,“ řekla, než se odebrala pohovořit se sekretářkou.

Tentokrát pil Keir pomaleji a pak šálek odložil. Zatímco ženy rozmlouvaly, zabloudil zpátky k psacímu stolu, aby se podíval na tu lesklou černou vymyšlenost. Psací stroj. Viděl už na ně inzeráty v novinách. Se zaujetím začal zkoumat klávesy s písmeny, připevněné na mrňavých kovových ramíncích.

Poté co sekretářka opustila místnost, přišla si lady Merritt stoupnout vedle Keira. Všimla si jeho zájmu o stroj, zasunula do něj lístek papíru a otočila válcem, aby byl ve správné pozici. „Stiskněte jednu klávesu,“ vyzvala ho.

Keir se opatrně dotkl klávesy, kovové ramínko se zvedlo a dotklo se pásky napuštěné inkoustem, připevněné před papírem. Když se ale ramínko spustilo, byl list papíru pořád prázdný.

„Silněji,“ radila lady Merritt, „aby destička s písmenem dopadla na papír.“

Keir zavrtěl hlavou. „Nechci to polámat.“ Psací stroj vypadal křehce a zatraceně draze.

„Nepolámete. No tak, zkuste to.“ Usmála se, když nadále odmítal. „Tak já tedy napíšu vaše jméno.“ Hledala správné klávesy a na každou rázně klepla. Díval se jí přes rameno, jak se objevuje jeho jméno, napsané drobným, dokonalým písmem.

Pan Keir MacRae

„Proč ta písmenka nejsou podle abecedy?“ zeptal se Keir.

„Kdybyste klepl na písmena, která jsou moc blízko od sebe, jako třeba S a T, kovová ramínka by se do sebe zasekla. Takovéhle uspořádání abecedy pomáhá stroji hladce fungovat. Mám napsat ještě něco?“

„Ano, své jméno.“

V měkké tváři se objevil dolíček, když mu vyhověla. Veškerá Keirova pozornost se upírala na tu maličkou, líbeznou jamku. Měl sto chutí přitisknout k ní rty, dotknout se jí jazykem.

Lady Merritt Sterlingová, psala.

„Merritt,“ opakoval a zkoušel si ty slabiky na jazyku. „To je příjmení?“

„Ne tak docela. Narodila jsem se za bouře, v noci, kdy doktor nebyl k dispozici a porodní bába byla opilá. Ale místní veterinář doktor Merritt se uvolil pomoct mamince při porodu a rozhodli se pojmenovat mě po něm.“

Keir cítil, jak se mu koutky úst cukají úsměvem. Ačkoliv byl polomrtvý hlady a po většinu dne měl ďábelskou náladu, začínal se ho zmocňovat pocit blaženosti.

Lady Merritt zatočila válcem, aby uvolnila papír, a Keir přitom zahlédl vnitřní stranu jejího zápěstí, kde jemnou pokožkou prosvítala spleť modrých žilek. Takové jemné, něžné místečko. Putoval pohledem po jejích zádech, vychutnával plné, úhledné křivky, útlý pas a bujné boky. Tvar jejího zadečku, skrytého umně nařasenými sukněmi, si mohl jen představovat. Ale klidně by se vsadil, že je kulatý a rozkošný, ideální k poplácávání, tisknutí, hlazení…

Ve slabinách se mu vzedmula touha a potlačil kletbu. Je na pracovišti, proboha. A ona je vdova, s níž by se mělo zacházet důstojně. Pokusil se soustředit na to, jak je jemná a kultivovaná a jak moc si jí váží. Když to nezabralo, začal velmi usilovně myslet na čest Skotska.

Ze složitého aranžmá smyček a vrkočů v týle jí unikl malý pramínek vlasů. Tmavý úponek jí ležel vzadu na šíji, na konci zakroucený jako prst, který ho zve blíž. Její zátylek vypadal velmi něžně a bezbranně. Bylo by moc příjemné přitisknout tam ústa a něžně kousnout, až by se zachvěla a prohnula by se mu vstříc. On by pak…

Do horoucích pekel.

V zoufalé snaze přijít na jiné myšlenky se Keir rozhlédl po okolí. Zpozoroval malý, ale ozdobně zarámovaný obraz na jedné stěně.

Portrét Joshuy Sterlinga.

To k ochlazení jeho vášně stačilo.

Sekretářka se vrátila. Lady Merritt odložila kousek strojem popsaného papíru do malého koše na odpadky z pomalovaného kovu a šla si s ní promluvit.

Keirův pohled padl na obsah koše. Jakmile se ženy obrátily zády, sáhl do něj, vyndal popsaný papír, složil ho do čtverečku a zasunul do kapsy kalhot.

Přistoupil k obrazu, aby si ho prohlédl důkladněji.

Joshua Sterling byl pohledný muž s výraznými rysy a přímým pohledem. Keir si pamatoval, že se mu velice zamlouval, zvlášť poté co zjistili, že oba milují muškaření. Sterling se zmínil, že se učil muškařit v potocích a jezerech v okolí svého rodného Bostonu, a Keir ho pozval, aby někdy navštívil Islay a zachytal si s ním mořské pstruhy. Sterling Keira ujistil, že nabídku přijme.

Chudák.

Sterling údajně zemřel na moři. Byla to škoda, když muž takhle odešel v rozkvětu sil a navíc na něj doma čekala taková manželka. Podle toho, co Keir slyšel, se z manželství nenarodily žádné děti. Žádný syn neponese dál Sterlingovo jméno a odkaz.

V duchu se ptal, jestli se lady Merritt znovu provdá. Nepochybně by mohla mít každého muže, kterého by se jí zachtělo. Proto má v plánu předat mladšímu bratrovi vedení Sterling Enterprises? Aby se mohla vrátit do společnosti a najít si manžela?

Z myšlenek ho vyrušil její hlas.

„Vždycky jsem si říkala, že na tom portrétu vypadá manžel trošičku moc přísně.“ Lady Merritt si stoupla vedle Keira. „Tuším, že se snažil působit autoritativně, protože věděl, že ten obraz je určený pro kanceláře firmy.“ Pousmála se s pohledem zamyšleně upřeným na portrét. „Možná jednou najmu nějakého malíře, aby mu přidal jiskřičky do očí, pak by si byl víc podobný.“

„Jak dlouho jste byli manželé?“ překvapil Keira vlastní hlas. Zpravidla se jen zřídkakdy vyptával lidí na osobní věci. Ale nemohl se ubránit intenzivní zvědavosti na tuto ženu, jež se nepodobala žádné, s níž se kdy setkal.

„Rok a půl,“ odpověděla lady Merritt. „Seznámila jsem se s panem Sterlingem, když přijel do Londýna zřídit pobočku své dopravní firmy.“ Odmlčela se. „Nikdy se mi ani nesnilo o tom, že ji jednou budu řídit.“

„Vedete si moc dobře,“ poznamenal Keir a pak ho napadlo, že to možná působí opovážlivě – chválit někoho, kdo stojí tak vysoko nad ním.

Lady Merritt se však zatvářila potěšeně. „Děkuju vám. Zvlášť za to, že jste nedokončil větu slovy ‚… na ženu‘, jak to dělá většina lidí. Vždycky mi to připomene ten citát ze Samuela Johnsona o psovi, co chodí po zadních: ‚Nedělá to dobře, ale našince překvapí, že to dělá vůbec.‘“

Keirovi zacukaly rty. „Na Islay nejedna žena úspěšně vede podnik. Knoflíkářství a řeznictví…“ Zarazil se a napadlo ho, zda to nezní opovržlivě. „Ačkoliv jejich dílny se nedají srovnávat s velkou dopravní firmou.“

„Náročné je to stejně,“ prohlásila lady Merritt. „Převzít břímě odpovědnosti, riskovat, vyhodnocovat problémy…“ Se sarkastickým výrazem se odmlčela. „Nerada to říkám, ale chyby se stávají i pod mým vedením. Vaše zásilka je toho příkladem.“

Keir pokrčil rameny. „Ale, no. Vždycky se někde něco zadrhne.“

„Jste gentleman, pane MacRae.“ Obdařila ho úsměvem, při němž se jí nakrčil nos a oči zešikmily. Maličko se mu z toho úsměvu zatočila hlava. Jako by se mu v žilách rozlil sluneční jas. Oslnila ho, připadala mu jako nějaké mytické stvoření. Víla, nebo dokonce bohyně. Ne nějaká chladně povýšená a dokonalá bohyně… nýbrž malá a veselá.

Kapitola dvě

Už se stmívalo, když se vraceli na nábřeží, a lampář rozsvěcel řadu plynových lamp. Merritt si všimla, že nákladní loď už odplula do Deptford Buoys pro další náklad whisky. První už byl vyložený a odnesený ke vstupu do přístavu.

„Tohle je moje.“ MacRae ukázal na osamělou koženou cestovní truhličku, vyspravenou množstvím kožených záplat, která stála mezi sudy s whisky.

Merritt sledovala směr jeho pohledu. „To je všechno?“ zeptala se a přitom si v duchu říkala, že určitě není.

„Ano.“

S obavou, zda ho snad neurazila, pronesla Merritt kvapně: „Tomu říkám velice efektivní balení.“

MacRaeovi se zacukaly rty. „Dalo by se taky říct, že toho nemám k balení moc.“

Cestou pro kufr míjeli skupinu přístavních dělníků a zaměstnanců skladiště, shromážděnou kolem Lukea. Při tom pohledu Merritt zazářila pýchou.

„Bratr je velice dobrý manažer,“ poznamenala. „Když začínal ve Sterling Enterprises, trval na tom, že první měsíc bude nakládat a vykládat zboží spolu s přístavními dělníky. Nejenže si vysloužil jejich respekt, ale taky už lépe než kdo jiný chápe, jak těžká a nebezpečná je jejich práce. Díky němu jsme pořídili nejmodernější bezpečnostní zařízení a zavedli postupy.“

„Bylo to taky vaše dílo,“ namítl MacRae. „Vy jste držela kasu, ne? Spousta podnikatelů by dala přednost zisku před lidmi.“

„To bych nikdy nedokázala. Moji zaměstnanci jsou dobří, pracovití lidé a většina z nich živí rodinu. Kdyby se někdo z nich zranil nebo něco ještě horšího, protože jsem nedbala o jejich bezpečí…“ Merritt se odmlčela a potřásla hlavou.

„Chápu,“ řekl. „Výroba whisky je taky nebezpečná.“

„Vážně?“

„Ano, skoro při všech částech procesu hrozí riziko ohně a výbuchů.“ Došli k truhličce a MacRae přejel pohledem lidi na nábřeží. „Moji lidé odjeli do Deptford Buoys pro další náklad sudů, zdá se.“

„Určitě litujete, že jste nejel s nimi,“ podotkla Merritt a snažila se, aby to znělo kajícně.

MacRae zavrtěl hlavou, vrásky ve vnějších koutcích očí se mu prohloubily, jak na ni shlížel z výšky. „Momentálně ne.“

Cosi v jeho tónu naznačovalo kompliment a Merritt pocítila záchvěv radosti.

MacRae uchopil postranní držadlo truhličky a bez námahy si ji hodil na rameno.

Pokračovali ke skladišti číslo tři, kde se vykládaly sudy s whisky, a přešli k zamčeným dveřím po straně. „Tudy se jde do bytu v patře.“ Merritt zasunula klíč do zámku a otočila jím, až se západka odsunula. „Bude to vaše soukromé ubytování, samozřejmě. Budete si moct přicházet a odcházet, jak je vám libo. Ale spojovací dveře do skladovacího prostoru tu nejsou. Do té části budovy se smí vstoupit, jen když tu budeme vy a já s berním úředníkem, každý s vlastním klíčem.“ Začala jako první stoupat po úzkém schodišti. „Obávám se, že v bytě teče jen studená voda. Ale můžete si ohřát vodu na koupání na kamnech.“

„Můžu se mýt studenou vodou stejně jako horkou,“ odpověděl.

„Ach, ale ne v tuhle roční dobu. Mohl byste nastydnout a dostat horečku.“

Teď působil MacRae pobaveně. „Nikdy v životě jsem nestonal ani den.“

„Nikdy jste neměl horečku?“ zeptala se Merritt.

„Ne.“

„Ani bolení v krku nebo kašel?“

„Ne.“

„Ani vás nebolely zuby?“

„Ne.“

„To je pozoruhodně protivné,“ zvolala Merritt se smíchem. „Čím byste vysvětlil tak dokonalé zdraví?“

„Štěstí?“

„Takové štěstí nemá nikdo.“ Odemkla dveře nad schodištěm. „Musí to být stravou. Co jíte?“

„Co je na stole,“ opáčil MacRae, následoval ji do bytu a postavil truhličku.

Merritt zvažovala to málo, co věděla o skotské kuchyni. „Ovesnou kaši, předpokládám.“

„Ano, někdy.“ MacRae si při řeči zvolna začal prohlížet místnost. Byla jednoduše zařízená stolem a dvěma židlemi, s malými kamínky s jediným plátem na vaření v koutě.

„Doufám, že byt je přijatelný,“ poznamenala Merritt. „Je dost primitivní.“

„Podlaha v mém domě je dlážděná kamenem,“ odpověděl suše. „Tohle je lepší.“

Merritt by si nejraději ukousla jazyk. Taková netaktnost se jí vůbec nepodobala. Pokusila se odvést hovor zpět do patřičných mezí. „Vy… jste mi povídal o své stravě.“

„No, převážně jsem vyrůstal na mléce, bramborách, řase, rybách…“

„Pardon, říkal jste ‚řasa‘? Co to přesně je?“

„Taková mořská rostlina,“ vysvětlil MacRae. „Jako kluk jsem měl za úkol vyjít vždycky před večeří ven a nařezat jí pár hrstí ze skal na pobřeží.“ Otevřel skříňku, aby si prohlédl malou zásobu kuchyňských potřeb a přísad. „Dává se do polévky, nebo se dá jíst syrová.“ Ohlédl se po Merritt a rty se mu zvlnily pobaveným úsměvem, když uviděl, jak se tváří.

„Mořská řasa je tajemství dobrého zdraví?“ zeptala se Merritt pochybovačně.

„Ne, mylady, to bude spíš whisky. Moji muži a já si každý den dáme panáčka.“ Při pohledu na její ohromený výraz pokračoval: „Whisky je naše živá voda. Rozehřívá krev, uklidňuje duši a posiluje srdce.“

„Škoda že nemám ráda whisky, ale bohužel mi nechutná.“

MacRae se zatvářil zděšeně. „Pila jste někdy skotskou whisky?“

„Nejsem si jistá,“ zaváhala. „Ať byla jakákoli, pálil mě z ní jazyk.“

„Tak to nebyla skotská, ale nějaký šmejd. Islayská whisky je nejdřív horká jako ďáblův šepot… ale pak vynikne chuť a můžete z ní cítit skořici nebo rašelinu nebo včelí plástev čerstvě vyndanou z úlu. Může chutnat jako dávná procházka za zimního podvečera… nebo polibek, který člověk kdysi ukradl své milé na seníku. Whisky je včerejší déšť, vydestilovaný s ječmenem do par, jež stoupají jako bludičky, a pak se nechá zrát v sudech z kvalitního dubu.“ Hlas mu zjemněl jako pramínek kouře. „Jednou si spolu dáme whisky, vy a já. Připijeme na zdraví našich přátel a usmíření nepřátel… a budeme pít na lásky ztracené v čase i na ty, co teprve přijdou.“

Merritt na něj zírala jako uhranutá. Srdce jí začalo bít nějak příliš rychle a v obličeji už podruhé za dnešní večer pocítila horkost. „Budeme pít na lásky, které čekají vás,“ vypravila ze sebe, „ale mě už ne.“

MacRae naklonil hlavu ke straně a zamyšleně se na ni zadíval. „Vy se nechcete zamilovat?“

Merritt se otočila, aby prošla bytem. „Nikdy se mi nelíbilo slovo ‚zamilovat‘, jako by se měl člověk zavrtat do země. Je to koneckonců otázka volby.“

„Opravdu?“ MacRae začal také přecházet. Zastavil se u otevřeného průchodu z hlavní místnosti, aby si prohlédl sousední ložnici, kde se nalézala postel, prádelník a mycí stolek. V jednom koutě se za skládacím paravánem ukrývala přenosná plechová sedací vana a moderní splachovací klozet.

„Ano, volby, kterou člověk musí provést v souladu se zdravým rozumem. Čekala jsem se svatbou, dokud jsem nenašla někoho, o kom jsem věděla, že mi nikdy nezlomí srdce.“ Merritt se zarazila a smutně usmála, než dodala: „Samozřejmě jsem to zlomené srdce stejně měla, když se jeho parník potopil uprostřed Atlantiku. Nic by nikdy nestálo za to, abych tím prošla znovu.“

Vzhlédla a shledala, že se na ni MacRae dívá očima světlýma a jasnýma jako záblesk měsíčního světla. Nic neříkal, ale v tom, jak na ni hleděl, bylo cosi podivně konejšivého, jako by nemohla říct nic, čemu by neporozuměl.

Po dlouhé chvíli se otočil a pokračoval v prohlídce bytu. Místnosti sice byly dost prosté, ale Merritt trvala na tom, že je vybaví drobným přepychem: měkký chlupatý vlněný kobereček a čalouněné křeslo, tlusté turecké ručníky a kvalitní bílé mýdlo na mytí. Na lůžku byly bavlněné prošívané přikrývky navíc a na oknech bílé mušelínové záclony.

„Myslíte, že se nezahojí?“ zeptal se MacRae a jí došlo, že přemýšlel o tom, co předtím řekla o svém zlomeném srdci.

„Už se zahojilo. Ale jako většina zlomených a zahojených věcí už nikdy nebude, jaké bývalo.“

„Ještě jste mladá,“ podotkl, „stále v plodném věku. Nebudete chtít děti?“

Merritt zamrkala nad jeho přímočarostí, než si připomněla, že venkované mluví o takových věcech bez okolků. Rozhodla se být stejně upřímná. „Chtěla jsem, ale ukázalo se, že jsem jalová.“

MacRae to vstřebal, aniž dal něco najevo. Zkoumal litinovou ruční pumpu u kuchyňského dřezu, přejížděl prsty po páce. „Vždycky se najdou maličcí, kteří potřebují, aby se jich někdo ujal.“

„Jednou o tom možná budu uvažovat. Ale prozatím mám práce víc než dost.“ Odmlčela se. „A co vy? Čeká na vás na Islay nějaká milá?“

„Ne.“

„Proč ne? Je vám málo přes třicet, řídíte úspěšný podnik…“

„Neřekl bych ‚úspěšný‘. Zatím ne.“ Na její tázavý pohled to upřesnil: „Po otcově smrti – v lednu to bude rok – jsem převzal palírnu a zjistil, že táta byl v podnikání stejně špatný, jako byl dobrý ve výrobě whisky. V účetnictví byl binec a byli jsme zadlužení až po uši. Teď jsou dluhy splacené a zařízení palírny zmodernizované. Ale při tolikeré práci jsem neměl čas na namlouvání. Dozajista jsem ještě nepoznal ženu, která by mě dokázala odlákat od mládeneckého života.“

Merritt zvedla obočí. „Jakápak žena to bude?“

„To nejspíš poznám, až ji najdu.“ MacRae zvedl truhlu a odnesl ji do ložnice.

„Nemám rozdělat v kamnech a postavit vám vodu na mytí?“ zavolala za ním Merritt.

Ticho.

Po chvilce se MacRae vyklonil přes okraj průchodu a zadíval se na ni se svraštělým čelem.

„Děkuju, mylady, ale to nebude třeba.“

„I propána. No, mytí studenou vodou bude nejspíš lepší než nic.“

„Nebudu se mýt,“ odpověděl stručně.

„Potrvá to jen pár minut.“

„Nemám důvod chodit do přístavu celý vyfintěný.“

„Nenazvala bych to fintěním,“ opáčila Merritt. „Jen základní hygienou.“ Při pohledu na jeho kamenný výraz dodala: „Diskuse o tom zabere stejně času, jako když to opravdu uděláte.“

„Nemůžu se mýt, když jste v bytě: mezi tímhle pokojem a sousedním nejsou dveře.“

„Jak je libo, počkám venku.“

MacRae se zatvářil rozhořčeně. „Sama?“

„Vůbec nic mi nehrozí.“

„Nábřeží se hemží námořníky a zloději!“

„Ale jděte, vy to přeháníte. Počkám tedy na schodech.“ Merritt odhodlaně vzala velkou smaltovanou konev z otevřené police, postavila ji do litinové výlevky a sáhla po rukojeti pumpy. „Ale nejdřív to naplním vodou.“

„Ta pumpa nebude fungovat, jestli do ní dřív nenatáhnete vodu,“ sdělil jí MacRae zamračeně.

„Ale bude,“ opáčila vesele. „Tohle je moderní typ se speciálním ventilem, který udržuje trvalý sloupec vody.“ Chopila se páky a energicky zapumpovala. Ve sloupci to zaprskalo a zavrzalo a zavibrovalo hromadícím se tlakem. Užasla, když hubice zůstala suchá. „Hmm. Voda už by teď měla vytékat.“

„Mylady, počkejte…“ Mířil k ní hbitými kroky.

„Vůbec nic se neděje,“ vložila Merritt větší úsilí do pumpování. „Brzy se to spustí.“

Páka už se však téměř nedala stlačit a pak jako by se zasekla ve vzpřímené poloze, zatímco celá pumpa sténala a otřásala se.

Vyjekla a uskočila, když natlakovaná voda vytryskla z víka válce.

Rychle jako leopard se MacRae ocitl u pumpy a zápolil s ní s obličejem odvráceným od prudké spršky. Hekal námahou, když pevněji utahoval víko válce, pak udeřil do úpatí celé soustavy hranou dlaně. Zbytek vody vybublal a vychrstl z hubice do výlevky.

Merritt spěchala ke skříňce pro ručník. „Moc se omlouvám,“ vracela se k němu. „Netušila jsem, že se to může stát, jinak bych nikdy…“ Zarazila se s překvapeným vyjeknutím, když zatřepal hlavou jako mokrý pes, až se kapky vody rozstříkly na všechny strany.

MacRae se k ní otočil. Merritt s nevolí zpozorovala, že ho voda vpředu celého polila. Košile se mu lepila k trupu a z obličeje i vlasů mu kapalo.

„I propána,“ podávala mu omluvně suchý ručník. „Zase jste durch. Tumáte, vezměte si tohle a…“ Hlas jí vyzněl do ztracena, když ručník ignoroval a stále se k ní blížil. Trochu polekaně se zaklonila, aby se vyhnula kontaktu s jeho mokrým tělem. Dech se jí zatajil, když sevřel rukama okraj výlevky po obou stranách od ní.

„Vy,“ pronesl kategoricky, „jste mrňavý tyran.“

Merritt pootevřela rty k protestu, ale když k němu vzhlédla, spatřila v jeho očích pobavené jiskřičky.

Ucítila, jak se odkudsi z chaosu bušícího srdce a nervozity snaží proniknout smích, a čím víc se ho snažila potlačit, tím to bylo horší.

„Chudáčku… neuschl jste od chvíle, kdy jste vst-vstoupil na anglickou půdu…“

Lapala po vzduchu, začala si otírat obličej ručníkem a MacRae nehybně stál. Voda mu kapala z kadeří, které mu visely do obličeje, a pár kapek přistálo i na ní. Zvedla ruku, aby mu shrnula vlasy z čela. Byly na dotek jako hedvábný satén, konečky se jí mírně kadeřily v prstech.

„Nejsem žádný tyran,“ prohlásila a dál mu přitom otírala obličej a hrdlo. Uniklo jí ještě několikeré zahihňání. „Chtěla jsem p-pomoct.“

„Ráda říkáte lidem, co mají dělat,“ vyčetl jí tiše. Přejížděl pohledem její rysy.

„To vůbec ne. Ach, moc mi křivdíte.“ Ale pořád se smála.

MacRae se usmál, záblesk marnotratného šarmu ve světlém plnovousu. Zuby měl velice bílé. Byl tak nádherný, až Merritt ztratila cit v prstech a upustila ručník. V útrobách jí zpívalo opojné vzrušení.

Čekala, až od ní odstoupí. Ale neodstoupil. Nemohla si vzpomenout, kdy naposled stála u muže tak blízko, aby cítila na pokožce dotek jeho dechu.

V tichu visela otázka.

Pokušení dotknout se ho bylo přímo nepřekonatelné. Zvolna, téměř bojácně se dotkla jeho vousaté brady.

Žaludek jí poskočil a připadala si podivně bez tíže, jako by jí náhle zmizela půda pod nohama. Ta iluze působila tak reálně, až se automaticky chytla jeho paží, svalů pevných jako provazy pod mokrou vrstvou košile. Zadívala se mu do očí, spalující světlé modři nejžhavějšího plamene.

Pod jejím dotekem se mu dech zrychlil v novém přerývaném rytmu.

„Mylady,“ zabručel, „teď budu spoléhat na váš zdravý rozum. Protože já momentálně žádný nemám.“

Merritt vyschlo v ústech. Pulzovala v ní síla přitažlivosti, až se jí prsty rytmicky svíraly na jeho pažích, jako když kočka hněte tlapkami. „A c-co čest Skotska?“ vypravila ze sebe.

Hlava mu klesla níž a ucítila na čele dotek jeho rtů a drsného sametu brady. Erotický vjem, drsný a hladivý zároveň. Zavřela oči a sesula se na výlevku.

„Potíž je v tom… že Skoti mají jednu slabost.“ Jeho tichý hlas jí pronikal pokožkou a pulzoval do celého těla, jako by měla místo páteře houslovou strunu.

„Ano?“

„Ano… pro fešná tmavovlasá děvčata, co se jim snaží šéfovat.“

„Ale to já neudělala,“ zaprotestovala slabě a ucítila, jak se mu ústa zvlnila úsměvem.

„Chlap pozná, když mu někdo chce šéfovat.“

Stáli tam spolu nehybně, opíral se nad ní a kolem ní.

Jeho tělo bylo moc blízko, mohutné a silné. Toužila prozkoumat ten mužný terén, zmapovat každičkou jeho pevnou píď ústy a dlaněmi. Šokovalo ji, jak po něm touží. Od Joshuovy smrti zůstávaly tyto potřeby odsunuté stranou.

Keir MacRae však měl v sobě něco, co jí neumožňovalo dál je ignorovat.

Opatrně ji uchopil za bradu a zvedl. Krev jí uháněla v žilách. Upíral na ni oči, rozjasněné záblesky mrazu a ohně.

Když promluvil, zazněl mu v hlase sarkastický humor.

„Bude po vašem, děvče. Půjdu se umýt do druhého pokoje, když už jste s tím začala za mě. Pokud jde o vás… Ani se nehněte. Na nic nesahejte. Protože pochybuju, že by dáma jako vy chtěla vidět hňupa jako já pobíhat, jak ho pánbůh stvořil.“

Což, pomyslela si Merritt omámeně, je důkaz toho, jak málo toho ví o dámách.

MacRae napumpoval do konve vodu a odnesl ji do ložnice.

Když odešel do sousední místnosti, Merritt se shýbla pro ručník a vytřela kaluže na podlaze, jak nejlíp to šlo. Při zvucích z vedlejšího pokoje – cinknutí porcelánového umývadla o mycí stolek, opakované šplouchání vody, kartáčování a drhnutí – se jí úplně zbláznila představivost. Pokusila se přijít na jiné myšlenky úklidem kuchyně.

„Kde bydlí vaši lidé?“ zeptala se nakonec, ždímajíc mokrý ručník.

„Najali si pokoje v krčmě u vody,“ zazněla odpověď.

„Nemáme někoho poslat, aby jim tam odnesl věci?“

„Ne, udělali to sami, když nákladní loď přistála, a navečeřeli se v hospodě. Umírali hlady.“

„A co vy?“ Naklonila se, aby zatáhla záclony na okně u výlevky. „Jedl jste něco?“

„To může počkat do zítřka.“

Merritt užuž chtěla odpovědět, ale zkameněla s rukou ve vzduchu. V okně se zrcadlil pozoruhodně zřetelně průchod do vedlejšího pokoje.

Ve skle se odrazila nahá postava Keira MacRaea, když přecházel ložnici.

Udělalo se jí horko a zima zároveň, nemohla se hnout, když se shýbl, aby vyndal z kožené truhly kalhoty. Jeho pohyby byly nenucené, elegantní, a přesto z nich čišela číhající energie, a to tělo…

„To budete pracovat celou noc úplně bez večeře?“ uslyšela svůj hlas.

… s těmi dlouhými, elegantními, pevnými svaly a šlachami…

„To bude dobré,“ řekl.

… bylo nádherné. Fantazie z masa a kostí. Nemluvě o tom, jak pěkně byla obdařená.

„Pracoval byste efektivněji, kdybyste nebyl zesláblý hladem,“ zavolala.

Odpověď z druhé místnosti zněla trochu tlumeně. „Nemám čas ládovat se v hospodě.“

Merritt sklouzla pohledem zpátky k odrazu v okenním skle. Nemohla si pomoct.

MacRae si natahoval košili přes hlavu a zasouval ruce do rukávů, trup se mu napínal a svaly se vlnily. Bylo to tělo muže zvyklého nemilosrdně dřít.

Něco tak zajímavého a vzrušujícího Merritt už léta nepotkalo. Možná za celý dospělý život. Před sňatkem by byla příliš stydlivá, než aby si to užívala. Ale teď, jako vdova v osamělém loži… Pohled na tělo Keira MacRaea jí bolestně připomínalo, co kdysi měla a co teď postrádá.

Merritt s povzdechem zatáhla záclonu a vzdálila se od okna. Ačkoliv v sobě nedokázala vyvolat obvyklou míru srdečnosti, snažila se působit vesele, když se MacRae vrátil do místnosti.

„No,“ řekla. „To už je mnohem lepší.“

Vypadal svěže a daleko spokojeněji, oděný v pletené vlněné vestě přes košili bez límce. Vlasy měl sčesané dozadu, ale už mu padaly do čela jako lesklé jantarové stuhy. Pach whisky a potu vystřídala vůně bílého mýdla a čisté pokožky.

„Připouštím, že je to lepší než páchnout jako podlaha v krčmě.“ MacRae se před ní zastavil, v očích uličnický lesk. „Když už jste se mě ujala, mylady, jaký je váš další rozkaz?“

Otázka byla ledabylá, s náznakem přátelského škádlení. Omráčila ji však studnice pocitu, kterou v ní otevřela, tak obrovská, až se v ní topila. Pocit ryzí touhy. A do této chvíle o jeho existenci vůbec nevěděla.

Snažila se vymyslet nějakou chytrou odpověď. Jediné, co však její mysl dokázala vytvořit, bylo něco impulzivního a hloupého.

Polib mě.

Nikdy by samozřejmě nic tak smělého neřekla. Působilo by to zoufale nebo šíleně a oba by je to uvedlo do rozpaků. A že by se majitelka podniku chovala tak neprofesionálně vůči zákazníkovi – no, na to se nedalo ani pomyslet.

Když ale Merritt spatřila jeho nechápavý výraz, došlo jí to v celé hrůze.

„Panebože,“ pronesla mdle a prsty jí vylétly k ústům. „Já to řekla nahlas?“

Kapitola tři

MacRae těžce polkl, než ze sebe stěží slyšitelně vypravil: „Ano.“

Merritt zalil nejtemnější, nejdivočejší ruměnec jejího života. „Nešlo by… Myslíte… Mohl byste předstírat, že jste to neslyšel?“

Zavrtěl hlavou, i on se rděl. Připadalo jí, že trvalo celou věčnost, než chraplavě odpověděl: „Ne, jestli o to stojíte.“

Byla vždycky tak klidná – byla tím vyhlášená. Ale momentálně v sobě měla naprostý zmatek a chaos, jak tam před ním stála.

V duchu tápala po způsobu, jak ukončit to strašné napětí. Zlehčí to. Řekne mu, že šlo o frivolní poznámku na konci dlouhého dne a že to nemyslela vážně, a pak se zasměje a…

MacRae se přiblížil a uchopil její hlavu do dlaní. Palci jí hladil okraje čelistí, ze slabého škrábání mozolů jí naskočila husí kůže po celém těle. Dobrotivé nebe, on to opravdu udělá. Bude se líbat s cizím člověkem.

Už bylo pozdě něco zlehčovat. Co jsem to udělala? Upírala na něj rozšířené oči, disonantní tóny nervozity a napětí se spojily v dlouhý, sladký akord touhy.

Půlměsíčky jeho řas, tmavých se zlatými konečky, se mírně spustily, jak na ni shlížel. Nebylo se kam schovat před jeho pronikavým pohledem. Připadala si strašlivě odhalená, úplně stejně nahá, jako byl před několika minutami on.

Sklonil hlavu a jeho ústa nalezla její dotekem jemným jako sněhová vločka.

Myslela by, že bude drsný nebo netrpělivý, možná trochu nemotorný… Očekávala cokoli, jen ne ten něžně dráždivý dotek, který ji přiměl rozevřít rty dřív, než si to vůbec uvědomila. Ochutnával ji špičkou jazyka, vjem se jí šířil až do kolen a oslaboval je. Cítila, jak se naklání jako loď neschopná se narovnat, ale pevně ji k sobě přitiskl a podepřel ji v objetí. Dál se něžně soustředil na její ústa, až už to trvalo déle než kterýkoli polibek v jejím životě, a stejně chtěla víc.

Líbal ji, jako by to nebylo poprvé, nýbrž naposled, jako by měl nastat konec světa a každá vteřina měla cenu života. Hodoval na ní s letitou touhou. Slepě se zmocnila jeho úst svými a zapletla mu prsty do vlasů. Jeho struktury – plyšový samet, hrubé strniště, mokré hedvábí – ji stimulovaly k nesnesení. Takovouhle touhu nikdy nepoznala, mdlobnou malátnost, která se stále prohlubovala v čím dál nádhernější pocit.

Až příliš brzy se jeho ústa odtrhla a Merritt ke své věčné hanbě zakňourala a pokusila se ho přitáhnout zpátky k sobě.

„Ne, miláčku,“ zašeptal. „Nebo na místě lehnu popelem.“

Sjel ústy k něžnému úhlu pod její čelistí a jemně je tam přitiskl.

Snažila se vzpomenout si, jak se dýchá. Jak se stojí, aby se jí nepodlomily nohy.

„Mylady,“ uslyšela jeho tichý hlas. Když neodpověděla, nemohla odpovědět, zkusil to znovu. „Merritt.“

Milovala zvuk svého jména z jeho rtů, s nádechem tichého ráčkování. Zaklonila hlavu a zadívala se mu do chladných, jasných očí.

„Ani za nic na světě bych vám neublížil,“ říkal MacRae tiše, „ani bych nechtěl slyšet, že jste se snížila pod svou úroveň.“ Opatrně ji pustil a poodstoupil. „Proto už se to nikdy nestane.“

Měl pravdu. Merritt to věděla. Leckdo už přišel o dobrou pověst pro mnohem méně. I přes ochranu mocné rodiny by jí skandál mohl ublížit a vyloučit ji z dobré společnosti. A nepřála si žít jako vyvrhel. Ráda chodila na večeře s přáteli, navštěvovala plesy a divadlo a jezdila na koni v parku. Ráda chodila do kostela, účastnila se svátečních oslav a byla členkou dámských klubů a dobročinných spolků. Soucit veřejnosti, jehož se jí dostalo po manželově smrti, jí umožnil učinit několik nekonvenčních rozhodnutí, jako třeba řídit osobně svou firmu. Ale všechny ty sympatie by mohly přijít vniveč v jediné chvilce neopatrnosti.

Nejistě vydechla, uhladila si sukně a snažila se vzpamatovat. „Nemáme moc času, jestli vám máme sehnat něco k jídlu, než se vrátíme do přístavu,“ pronesla a sama docela žasla, jak normálně zní její hlas.

MacRae na ni upřel zarputilý pohled. „Už jsem řekl, že večeřet nebudu, a to je moje poslední slovo.“

Mrňavý tyran samozřejmě dosáhl svého. Merritt vlekla Keira opačným směrem od přístavního skladiště a slibovala, že to dlouho nepotrvá, koupí něco od pouličního prodavače. Něco, co už je hotové a co se dá sníst přímo na místě, na veřejnosti. Bude mu mnohem líp, ujišťovala ho, a ona pak bude mít klid.

Keir nevznášel tak důrazné námitky, jak by mohl, zčásti proto, že měl takový hlad, až mu kručelo v žaludku. Hlavně však protože tohle je naposled, co bude mít tuto ženu pro sebe, a navzdory všem obavám o náklad whisky s ní chtěl pobýt ještě aspoň pár minut.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ďábel v přestrojení.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.