Copyright © 2021 by Jennifer Aaker and Naomi Bagdonas. All rights reserved.

Humor seriózně: Proč je humor tajnou zbraní v profesním a osobním životě

Copyright © ZONER software, a.s. E-kniha vyšla v roce 2022. Všechna práva vyhrazena. Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována či jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Šéfredaktorka: Iva Šišperová. Odpovědný redaktor: Miroslav Kučera. Překlad: Mgr. Linda Hroníková, Ph.D. Obálka: Mgr. Petr Bernát. Tvorba e-knihy: Miroslav Kučera. Vydavatel: Zoner Press, ZONER software, a.s., Nové sady 18, 602 00 Brno, tel.: 532 190 883, e-mail: knihy@zoner.cz, web: www.zonerpress.cz.

Katalogové číslo: ZRE2108
ISBN MOBI: 978-80-7413-493-7
ISBN EPUB: 978-80-7413-492-0

„Poutavá, legrační a naprosto originální kniha Humor seriózně změní způsob, jakým přemýšlíte v práci, o světě a ve svém životě.“

– Leslie Blodgettová, zakladatelka a bývalá CEO Bare Escentuals

„Ze všech možných způsobů, jak zkazit legraci, ty nejobvyklejší začínají slovy jako ‚výzkum‘, ‚analyzovat‘ a ‚profesor‘. Špatnou zprávou je, že v této knize je naleznete všechny. A to mnohokrát. Ale dobrou zprávou je, že navzdory všem svým předpokladům se budete při čtení knihy skutečně bavit. Pravděpodobně z vás neudělá Ali Wongovou, Davea Chappelleho nebo Hannah Gadsbyovou, ale mnohem lépe pochopíte, jak tito lidé přemýšlí – a naučí vás několik nových způsobů, jak rozesmát lidi.“

– Adam Grant, autor knižních bestsellerů Originals a Dávat a brát, a moderátor TED podcastu WorkLife

„V této poutavé, důležité a čtivé knize Jennifer Aakerová a Naomi Bagdonasová využívají vědu k tomu, aby vysvětlily, jak humor v práci (a v životě) pomáhá zmírňovat stres, úzkost a pocity vyhoření. Přijďte si pro humor, zůstaňte pro postřehy.“

— Arianna Huffingtonová, spoluzakladatelka The Huffington Post a CEO společnosti Thrive Global

„Pokud by tato kniha a Brad Pitt nakráčeli do baru a já si mohla vybrat mezi nimi, odešla bych domů s knihou.“

– Nancy Lublinová, zakladatelka Crisis Text Line a bývalá CEO společnosti DoSomething.org

„Jennifer Aakerová a Naomi Bagdonasová napsaly pozoruhodnou knihu pro pozoruhodný okamžik v historii. Už dávno jsem se naučil, že když člověka tíží vážné věci, jednou z nejlepších cest, jak být brán vážně, je hledat určitou bezstarostnost jako výraz pokory, optimismu a důvěry ve snaze o seriózní podnikání založené na důvěře a vedení ostatních.

– Joel Peterson, předseda JetBlue Airways

„Svěží, důkladná a neustále zábavná. Vím, že slova ‚založeno na důkazech‘ nevyvolávají představu bouřlivého smíchu, ale Aakerová a Bagdonasová přinášejí do umění a využívání humoru neodolatelně přesvědčivou vědu.“

– Kelly Leonardová, výkonná viceprezidentka The Second City

Humor seriózně

Proč je humor tajnou zbraní v profesním a osobním životě*

Jennifer Aakerová a Naomi Bagdonasová

* A jak ho každý může ovládnout. Včetně vás.

Našim rodičům, prarodičům a Connorovi (který není ani jedním z nich).

Carle a Andymu a všem lidem, kteří s námi byli na této cestě.

Těm, kteří konají dobro a zasvětili svůj život službě druhým. Současnosti.

***

Podívejte se na tento den!
Neboť to je Život,
Samotný Život Života.

Obsah

Předmluva: Humor z nás dělá lidi

Tíživost a lehkost

Kapitola 1: Úskalí humoru

Kapitola 2: Váš mozek a humor

Kapitola 3: Anatomie humoru

Kapitola 4: Legrace do práce

Kapitola 5: Šéfování s humorem

Kapitola 6: Vytvoření kultury lehkosti

Kapitola 7: Navigace šedými zónami humoru

Kapitola 7,5: Proč je humor tajnou zbraní v životě

Slovo na závěr – Rozhovor s Michaelem Lewisem

Mini kvíz – styly humoru

Odkazy na zdroje

Poznámky

Předmluva

Humor z nás dělá lidi (autor: Ed Catmull)

Pojďme si povídat o humoru. Ale než se do toho pustíme, promluvme si nejprve o příbězích.

Typický příběh má tři dějství, která probíhají asi takto: V prvním dějství se posluchači dozvědí, že se objevil nějaký problém a je jim vysvětleno, proč by je to mělo zajímat. Ve druhém dějství se všechno pokazí… opravdu velice moc. A ve třetím, posledním dějství se všechny záležitosti, na rozdíl od skutečného života, vyřeší. Ale stejně jako ve skutečném životě je pokaždé překvapením, jak to všechno nakonec přesně skončí.

Ve filmech, které jsme točili v Pixaru, jsme vždy hledali příběhy s hlubším smyslem, něco, co by s námi osobně souznělo, něco, co by vycházelo z našich společných zážitků, něco, co by objasňovalo zábavu a hry, dobrodružství a zlomená srdce. Například Remy z Ratatouille nebyl jen tak nějaký obyčejný potkan. Byl to odvážný malý potkan s velkým snem stát se šéfkuchařem světové úrovně.

Zjistili jsme, že nejlepším způsobem, jak všechno tohle přiblížit lidem na hlubší emocionální úrovni, je podat to s humorem.

Ve skutečnosti je docela těžké vyjádřit hlubší poselství bez humoru. Je to všechno příliš očividné, příliš zřejmé. Lidi to nezaujme, protože to vypadá jako nějaké poučování. A nikdo nestojí o přednášku od krysy v bílé kuchařské čepici.

Humor ale není pouze o vtipech nebo svévoli. Aby mohl rezonovat, měl by přirozeně vyplynout ze samotných postav. Prostor a struktura, které vytvářejí humor v rámci vyprávění nějakého filmu nebo postavy, jsou tím, co dává smysl samotnému publiku.

A takhle to má být i v životě.

Přestože všichni chceme, aby náš život měl nějaký smysl, existují chvíle, kdy se naše práce a náš život stanou příliš vážnými a těžkými, příliš všedními a stresujícími. Mít smysl pro humor neznamená jen bojovat s vážností, také to umožňuje onomu smyslu života, aby se projevil. Jakékoliv nečekané okamžiky, které zažijete s kolegy, přáteli, rodinami a partnery, mění váš pohled na věc a udržují vás ve střehu. Určují podobu vašeho vztahu stejně jako těžké chvíle. Hravost a vzájemné pouto v dobrých časech mají obrovskou hodnotu ve chvílích, kdy je situace vážnější.

To platí nejenom pro jednotlivce, ale i pro šéfy různých firem.

Společnost Pixar se od svého vzniku potýkala s různými problémy. Byly to opravdu velké problémy – problémy s penězi, problémy s kulturou, ztráta fantastických členů týmu, kteří nás utvářeli… prostě jeden velký problém za druhým. V těchto těžkých chvílích jsem zjistil, že vůbec nezáleželo na tom, co jsem jako vedoucí pracovník řekl – byla to jen slova, která okamžitě odvanula pryč. Lidé se spíše upínali k tomu, jak jsem se choval. Bylo potřeba přiznat si neúspěchy a podniknout kroky, které měly skutečný smysl a které představovaly naše skutečné hodnoty.

Zásadní součástí reakce na neočekávané věci a přizpůsobení se nové realitě, je dělat všechno se zdravým smyslem pro humor – a s intelektuálním nadhledem, empatií a lidskostí, které s sebou přináší. Na slovech nezáleží; mnohem důležitější je chování a postoj.

Smysl pro humor je důležitou součástí toho, co z nás dělá lidi. Použitím humoru nezlehčujeme vážné záležitosti, ale ukazujeme, že v těžkých dobách jsme schopni směřovat kupředu.

A tohle je přesně to, co kladní hrdinové Pixaru dělají ve třetím dějství. Přizpůsobí se, změní se, vyřeší problém. Hrdinové v našich filmech to dělají vždy s humorem… a někdy i se špetkou papriky.

Právě tam, kde vážnou práci občas přerušuje lehkost, nacházíme onen hlubší smysl.

Úvod

Tíživost a lehkost

„Zákonu lehkosti je dovoleno nahradit zákon tíživosti.“
– R. A. Lafferty

Jednoho svěžího říjnového večera roku 2016 stála na pódiu v Chicagu skupina deseti behaviorálních vědců a lektorů. Pocházeli jsme ze Stanfordu, Harvardu, Columbie a Pensylvánské univerzity. Byli jsme skupina osobností, které by mohly i ve spánku přednášet (a pravděpodobně to i dělají) o tématech jako lidské poznání, umělá inteligence a blahobyt lidí, globální rozdělení bohatství, vyjednávání a rozhodování.

Ale v ten konkrétní den jsme nebyli společně na pódiu, abychom něco přednášeli (nebo spali).

Byli jsme tam, abychom předvedli skečovou komedii.

Akademici – stejně jako obchodníci – nejsou známí tím, že by oplývali vtipem. (Nebo byli charismatičtí, zábavní či milí… rozumíme.) Přesto se nás deset sešlo na dvoudenním summitu o humoru ve světoznámém komediálním divadle a školicím centru Second City v Chicagu, protože dosavadní výzkumy jednoznačně ukazovaly, že humor má hluboký vliv na lidskou psychologii a chování. A my jsme věřili, že tento nově vznikající obor se může stát jednou z největších konkurenčních výhod v podnikání. Seriózně.

Během těch dvou dnů jsme diskutovali o dosavadní práci v této oblasti a vytyčovali nové oblasti zájmu, které by mohly vymezit náš společný budoucí výzkum. Otázky, které jsme řešili, se pohybovaly od široce pojatých a ušlechtilých, například, jak humor ovlivňuje moc, důvěru a kreativitu, až po vysloveně taktické, například, jak vytvořit vtip. Také jsme kolem sebe házeli imaginárním fialovým míčem a křičeli věci jako „Blerg!“ a „Zippity zoop!“ Vše ve jménu vědy.

Také jsme prošli rychlokurzem humorných technik od odbornic na komedii Anne Liberaové a Kelly Leonardové ze Second City, které osobně trénovaly nejenom takové talenty, jako je Stephen Colbert a Steve Carell, ale dokonce i takové talenty, kteří se nejmenovali Steve – uveďme například Tinu Feyovou, Chrise Redda či Julii Louis-Dreyfusovou. Vše vyvrcholilo strhujícím jevištním komediálním představením.

Tento dvoudenní summit o humoru odstartoval mnohaletý výzkum potvrzující hypotézu, která nás ten říjnový den přivedla na jeviště: z výzkumného hlediska je humor velice vážná věc. A na většině pracovišť je dodnes značně podceňován.

U některých lidí to pramení ze zásadního nepochopení přínosu humoru; z přesvědčení, že vážnost (gravity) a lehkost (levity) jsou ve vzájemném rozporu. Dosavadní výzkumy ovšem říkají přesný opak: když se odmítáme brát příliš vážně, zbavujeme se stresu, který stojí v cestě seriózní práci, budujeme smysluplnější vztahy se svými kolegy a otevíráme svou mysl inovativnějším řešením.

Ostatní alespoň intuitivně chápou některé aspekty síly humoru, ale pokud jde o jeho cílené využití v praxi, málokdo opravdu tuší, jak na to.

Je to vážný problém. Kromě toho, že ponecháváme ležet ladem spoustu výhod, tento nedostatek lehkosti či frivolnosti v našem pracovním životě má neblahé důsledky pro naše fyzické zdraví (pracoviště nás ničí), naše vztahy (jeden z nejdůležitějších faktorů ovlivňujících štěstí v době, kdy jsme stále víc odloučeni) a naše týmy a firmy (které se snaží prosadit v rychle se měnícím světě). Máme také podezření, že přispívá k trvalému a nevzhlednému mračení (rovněž známému jako „resting boss face“).

Tuto knihu jsme napsaly, abychom uvedly věci na pravou míru, abychom odhalily přínosy humoru pro naši kariéru, naše firmy a naše životy s využitím toho nejsvůdnějšího prostředku, který mají akademici ve svém repertoáru: behaviorální vědy (a s velkou pomocí komiků a vedoucích pracovníků firem). V knize se dozvíte, proč je humor tak mocný, proč je tak málo používaný a – což je nejdůležitější – jak ho můžete využívat ve svém životě častěji a smysluplněji než kdykoliv předtím.

Ano, vy. Náš oblíbený čtenář. Hrdina této knihy. Ale už dost o vás.

O nás

Posledních pět let žijeme a dýcháme pro studium humoru: Jennifer jako behaviorální vědkyně a profesorka na Stanfordu, která studuje, jak smysl a účel ovlivňují rozhodování jednotlivců. A Naomi jako výkonná koučka vedoucích pracovníků a slavných osobností, která v posledních deseti letech sedí současně na dvou židlích firemní strategie a komedie.

Dále jsme autorkami (a přednášejícími) vysokoškolského kurzu s názvem „Humor: Serious Business“ (Humor: Vážná věc) na stanfordské obchodní škole, kde učíme některé z nejambicióznějších a nejchytřejších (a kofeinem posedlých) byznysových mozků světa, jak využít humor a lehkost k proměně jejich budoucích firem a životů. Studenti získávají za náš kurz o síle humoru stejné množství vysokoškolských kreditů jako za kurzy „Manažerské účetnictví“ a „Strategie finančního obchodování“.

No to je opravdu legrační, chichi. Ale zároveň vážná věc!

A jak jsme se k tomu vlastně dostaly? V případě Naomi to začalo nevinnou poznámkou od její klientky:

„Vsadím se, že přesně vím, co děláš v pátek večer, Naomi.“

Může to vypadat jako hodně zvláštní poznámka od někoho, kdo si ji najal jako konzultantku, ale Bonnie a Naomi se za poslední tři měsíce spolupráce docela sblížily. Naomi jakožto strategická konzultantka dohlížela na tým, který pomáhal organizaci Bonnie předefinovat uživatelský prožitek jejich zákazníků. Tento projekt byl hodně náročný a ona a Bonnie při práci na něm společně strávily stovky hodin.

Bonnie zcela vážně pokračovala v popisu své představy Naomina pátečního večera. V jejích představách Naomi „přežehlovala oblečení na příští týden“ v bytě se šedivými stěnami, obrazy krajinek a jednou kočkou, které přisoudila jméno „Kočka“.

Uff.

Během krátké chvíle Bonnie nastavila zrcadlo, které ukázalo Naomino pracovní já – a odraz z něj byl skličující svojí neautentičností: byl to někdo uhlazený, strohý a nezpochybnitelně dobrý ve své práci, ale naprosto zbavený radosti a osobnosti, které ho dělaly takovým, jakým byl.

Hodnocení od Bonnie ovšem nebylo úplně mimo: Naomi skutečně vedla dvojí život. Ovšem ne ten, ve kterém by před ostatními skrývala večírky, rychlá auta a luxusní hotely. Nikdo v její práci nevěděl, že Naomi po nocích studuje a předvádí komedii, a naopak, nikdo z jejích přátel komiků nevěděl, že přes den radí klientům z Fortune 50. Po celé roky pečlivě skrývala tyto odlišné světy, ale pravdou bylo, že to od ní vyžadovalo jen velmi málo úsilí – přesah mezi nimi byl minimální.

Při bližším zkoumání však Naomi spatřila neuvěřitelnou sílu humoru i mimo oblast samotné komedie. Povšimla si, jak ovlivnil některé z jejích nejdůležitějších přátelství, zmírňoval vypjaté okamžiky, podněcoval nadhled a empatii, přesvědčoval lidi k jednání a posiloval její psychickou odolnost v těžkých časech. S humorem bylo vše mnohem příjemnější.

Po svém zážitku s Bonnie se Naomi rozhodla dokázat, že i ona může mít v kanceláři více radosti a že humor může být v práci přínosem – a že by mohla svým klientům pomoci udělat totéž.

Jennifer na takové legrácky neměla čas.

Humor pro ni nebyl nijak zvlášť důležitý. Jistě, smích měla ráda (poznámka: je nemožné napsat tuhle větu, aby to nevypadalo, že je sociopat), ale mnohem víc ji zajímal výzkum, psaní a práce.

Ke změně tohoto postoje u ní došlo v roce 2010, kdy se svým manželem napsala knihu The Dragonfly Effect („Efekt vážky“) – o síle příběhů a sítí, které mohou vést k pozitivním změnám ve světě. Během prvního roku po vydání knihy spolupracovala se skupinou studentů ze Stanfordu nazvanou 100K Cheeks, která využila postupy uvedené v knize, aby dostala do národního registru kostní dřeně sto tisíc nových lidí.

Tehdy se seznámila s Amitem Guptou, což byl jeden ze sedmnácti pacientů, se kterými pracovala. Amitovi byla diagnostikována leukémie a potřeboval transplantaci kostní dřeně, ale v registru nebyl k dispozici žádný vhodný dárce. Společně se svými přáteli se rozhodl oslovit co nejvíce Jihoasiatů a přesvědčit je, aby se zaregistrovali jako možní dárci.

Ačkoli se Amit zrovna nacházel v nejchmurnějším a nejsložitějším období svého života, Jennifer viděla, že nějakým způsobem dokázal společně se svými přáteli, rodinnými příslušníky a kolegy vnést humor a lehkost do každého momentu své kampaně.

Na své webové stránce AmitGuptaNeedsYou.com vítal návštěvníky v potrhlém červeném tričku a se stejně potrhlým úsměvem: „Dárcovství kostní dřeně probíhá podobně jako dárcovství krve. Je to bezbolestné, ale nudné.“ Na Twitteru a Tumblru zveřejňoval odlehčené zprávy o hledání svého dárce a pořádal domácí akce na téma kostní dřeně, kde žertoval ve stylu, že hosté by si měli do newyorských barů „přivést svého vlastního Jihoasiata“ (BYOSA: bring your own South Asian) a dělat tam „odběrové večírky“ (swab party). Také se spojil s organizací DoSomething.org, aby do své kampaně přizval komiky – jakožto bezstarostný, ale srdečný PSA společně s Azizem Ansarim a Chrisem Prattem vyzývali studenty, aby „plivnuli na rakovinu“. Zafungovalo to – 20. ledna 2012 našel Amit Gupta dokonalý protějšek pro transplantaci.

Když Amit čelil své vlastní smrtelnosti, bral věci s lehkostí a nadhledem a díky tomu byl on i všichni kolem něj motivovanější, rychlejší a efektivnější ve snaze přimět lidi k zapsání do registru. Poté, co Jennifer sledovala, jak Amit nejprve usilovně bojoval, pak zvrátil svůj nepříznivý stav a nakonec i přežil tuto smrtelnou nemoc krve, došlo jí, že humor může lidi povzbudit způsobem, který si nikdy předtím nedokázala představit.

* * *

Díky těmto životním zkušenostem jsme si obě uvědomily, jak jsme těžce podcenily potenciál humoru zkvalitnit pracovní a osobní život. Rozhodly jsme se pečlivě podívat na obojí.

Naomi se více ponořila do studia komedie: přestěhovala se do Los Angeles, aby se mohla učit od svých oblíbených komediálních hrdinů, začala navštěvovat kurzy v divadle Upright Citizens Brigade Theatre a snažila se začlenit komediální principy do své práce s manažery.

Jennifer se zaměřila spíše na výzkum, konkrétně na behaviorální vědu o humoru. Snažila se přijít na to, jak humor ovlivňuje motivaci, rozhodování a emocionální a fyzické zdraví lidí a jak jej využít, aby měl smysluplný dopad na svět. Při své práci se (nesociopaticky) smála.

Ale to opravdové kouzlo – takové, které je hodno velkého ohňostroje jako kouzlo Davida Copperfielda, ve kterém nechal zmizet Sochu Svobody – začne až tehdy, kdy se tyto dva světy spojí dohromady.

My dvě jsme se potkaly v roce 2014, když Jennifer pozvala Naomi, aby byla hostem v kurzu „Power of Story“ (Síla příběhu) a přednášela o zdánlivě nesouvisejícím tématu: jak efektivně propojit příběh s daty.

Když Jennifer pozorovala, jak studenti reagovali na přednášku Naomi, s překvapením zjistila, že se často smáli (i hystericky), zatímco se učili o neurochemických systémech mozku a faktorové analýze.

Tento fakt je potřeba zopakovat: všichni se smáli během studování neurovědy a statistické metody. Jennifer navíc vypozorovala, že studenti v průběhu semestru využívali koncepty, které Naomi nastínila ve své přednášce, a dokonce si je po osmi týdnech velmi živě pamatovali.

Když uběhlo čtvrtletí a my jsme si zavolaly, abychom si promluvily o přednášce, náš hovor se z prosté rekapitulace zvrhl v nadšené zkoumání otázek, které nás nevyhnutelně dovedly až sem – co kdybychom společně propojily behaviorální vědu o humoru s principy komedie a použily je takovým způsobem, který by mohl být užitečný v podnikání? Mohlo by to prohloubit vztahy mezi lidmi, přinést více radosti a efektivity do jejich práce a zásadně proměnit firmy – a možná i samotný svět?

A tak jsme nabrousily brka a začaly se psaním. Tato kniha je naším pokusem odpovědět na tyto otázky.

Co jsme dělaly

- Během uplynulých šesti let naše spolupráce zahrnovala závratné množství výzkumů, experimenty v reálném světě a budování krásného přátelství [1]. Konkrétně:

- Prováděly jsme studie, které zahrnovaly více než 1,5 milionu lidí ve 166 zemích světa s cílem pochopit, jak a proč humor funguje (nebo selhává), jak se humor liší v průběhu života a napříč různými kulturami, jaký je vztah mezi humorem a společenským postavením (statusem), a zejména, jak se člověk, který se považuje za nevtipného, stává (méně ne)vtipným.

- Prozkoumaly jsme empirický výzkum v oblasti psychologie (např. rozhodování a motivace), sociologie (např. sociální hnutí a narativní identita), neurovědy a biologie (např. chemie mozku a fyziologie smíchu). A když jsme tohle měly za sebou, jen tak pro radost jsme prošly i další výzkumy.

- Trénovaly jsme u nejlepších komediálních institucí na světě, od skečové komedie v Second City až k improvizační komedii u Upright Citizens Brigade a Groundlings Theater. Strávily jsme stovky hodin nácvikem a následným vystupováním v tlumeně osvětlených improvizačních divadlech a na vlastní kůži jsme si vyzkoušely, jaké to je, když člověk na pódiu opakovaně „vybouchne“. A jaké to je, když se pak – velmi pomalu – začne zlepšovat.

- Tryskem [2] jsme cestovaly po celé zemi, abychom se setkaly s opravdovými komiky, kteří se s námi podělili o svoji moudrost a tajemství. S Normanem Learem jsme hovořily o síle humoru, který dokáže rozproudit kulturní žílu, vyzpovídaly jsme Scotta Dikkerse, zakladatele satiristické stránky o humoru The Onion, ohledně jeho tvůrčího procesu a u komičky Sarah Cooperové jsme se vyptávaly, odkud bere inspiraci k jejím videím se synchronizací rtů. Jimmyho Fallona jsme zahnaly do kouta v zákulisí pořadu The Tonight Show a Sethu Meyersovi jsme poslaly dokonale ořezané tužky, protože se jednou pod vousy, sotva slyšitelně, zmínil, že je má rád. Náš postup byl akademický, okouzlující a jistě nevtíravý.

- Vyzpovídaly jsme stovky lídrů napříč různými obory. Mluvily jsme s generálními řediteli společností od technologických gigantů, jako je Twitter a Google, přes firmy s rizikovým kapitálem jako Andreessen Horowitz a kreativní poradenské firmy jako IDEO až po továrny na komedie jako Funny or Die nebo Saturday Night Live (SNL). Také jsme vyzpovídaly různé politické lídry, například Madeleine Albrightové (bývalé americké ministryně zahraničí) jsme se zeptaly na to, jak jí humor pomáhal v diplomacii a při jednáních, když šlo opravdu o hodně.

- Strávily jsme hodinu házením míčků jednomu velmi přátelskému psovi, abychom si odpočinuly.

- Zhlédly jsme neskutečné množství komedií. Naomi strávila stovky hodin tím, že se sama zúčastnila různých improvizačních vystoupení, protože si nedokázala najít přátele dostatečně rychle na to, aby udržela tempo svého výzkumu (na kterém se stala závislá). Jennifer zhlédla všechny díly SNL od roku 1975, z knihy Born a Crime od jihoafrického komika Trevora Noaha udělala povinnou četbu pro své děti (a studenty – nutno podotknout, že ti byli dobrovolníci) a komedii Comeback Kid Johna Mulaneyho zhlédla tolikrát, že z ní cituje různé hlášky, aniž by si to uvědomovala.

Všechny naše nápady jsme otestovaly ve stresových situacích, abychom se ujistily, že obstojí v praxi.

- Vedly jsme kurzy v konzultačních společnostech jako McKinsey, Deloitte a Forrester. (Ale také ve spoustě firem, které se poradenstvím nezabývají). Šlo o to, že když se tyto firmy a jejich manažeři naučí využívat humor při své práci, je tu naděje pro nás všechny.

- Naše zásady jsme zahrnuly do rozhovorů s vedoucími pracovníky a známými osobnostmi, od natáčení pořadů The Tonight Show a Saturday Night Live přes firemní porady až po projevy v politických kampaních a přednášky na shromážděních OSN.

- Vedly jsme kurzy, kterých se účastnily stovky absolventů MBA ze Stanfordu a vedoucích pracovníků, kteří naše zásady uplatnili v praxi takovým způsobem, že překonali i naše nejdivočejší sny: jeden podnikatel vytvořil firemní manifest protkaný humorem; inženýr, který vybudoval uměleckou instalaci pro vizualizaci kulturních nuancí humoru; vědec z oblasti potravinářství, který požádal svého (tehdejšího) přítele [3] o ruku vytvořením komiksu jejich společného života, a další.

Naše zjištění v každém kroku zpochybnila falešnou dichotomii mezi vážností a lehkostí a odhalila obrovské výhody života poháněného lehkostí. Pokud náš výzkum něco objasňuje naprosto jednoznačně, pak je to skutečnost, že se nemusíme brát tak vážně, abychom se mohli potýkat s vážnými věcmi. Rovnováha mezi vážností a lehkostí dává sílu oběma.

Což je samozřejmě důvod, proč jsme všichni tady.

Herní plán

Pokud jste stejní jako podnikatelé, které známe, pravděpodobně milujete herní plány. A cestovní mapy. A cestovní mapy k navigaci v herních plánech. (Možná herní příručka?) Takže teď si v této části popíšeme věci, které můžete očekávat v následujících kapitolách.

- Úskalí humoru (kapitola 1). Předtím, než se naučíme efektivně využívat humor v práci, musíme pochopit, co nás při tom brzdí. Vyvrátíme čtyři nejčastější mýty o humoru v práci a podělíme se o důležitý poznatek týkající se pochopení vztahu mezi lehkostí, humorem a komedií. Nakonec prozkoumáme čtyři odlišné styly humoru a pomůžeme vám určit, který bude pro vás nejlepší. (Protože každý má rád dobrou typologii, ne?)

- Váš mozek a humor (kapitola 2). Zde pronikneme do vědeckých poznatků. Dozvíme se, jak je náš mozek naprogramován, aby reagoval na humor a smích, a jak jeden behaviorální výzkum prokázal, že humor (mimo jiné) zvyšuje vnímání společenského postavení, urychluje cestu ke smysluplnému spojení, odemyká kreativitu a inovaci a posiluje odolnost.

- Anatomie humoru (kapitola 3). V této kapitole se ponoříme do světa komedie. Pochopíme, co dělá něco vtipným, vycvičíme svůj mozek, aby se díval na svět z jiné perspektivy, a ukážeme si, jak vytvořit legraci za použití technik od profesionálních komiků.

- Jak jsme díky humoru zhubly o 20 kg (a vy můžete také)! Ne, jen si děláme legraci, muhehe. Kapitola 4 je o něčem jiném.

- Legrace do práce (kapitola 4). Je možné, že intuitivně chápete sílu humoru a máte ho ve svém „opravdovém“ životě dostatek, ale netušíte, jak jej používat v kanceláři. Podělíme se s vámi o několik jednoduchých postupů, které vám pomohou s jeho strategickým využitím v každodenním pracovním shonu.

- Šéfování s humorem (kapitola 5). Každý, kdo vystoupal ve firemním žebříčku nahoru, ví, že společenské postavení mění v mnoha ohledech celou hru. Prozkoumáme, proč je humor mocnou strategií vedoucích pracovníků, a s využitím nástrojů, které jsme prozkoumaly v předchozích kapitolách, si ukážeme, jak někteří z nejpozoruhodnějších a nejefektivnějších vůdců využívají humor k posílení své moci – a zároveň si získávají důvěru těch, které vedou. Řečeno moudrými a současně drzými slovy Johna Maxwella, experta v oblasti vedení lidí: „Kdo si myslí, že vede ostatní a přitom ho nikdo nenásleduje, je jenom na procházce.“

- Vytvoření kultury lehkosti (kapitola 6). Organizační kulturu (stejně jako impéria a děti) nevytváří pouze jeden člověk. Mnohem silnější než využití humoru jedním šéfem je vytvoření takového prostředí, v němž může humor přicházet doslova odkudkoli. Ukážeme si, jak kultura lehkosti pomáhá týmům a organizacím vzkvétat a jak můžete začít proměňovat svou vlastní kulturu malými, ale smysluplnými kroky.

- Navigace šedými zónami humoru (kapitola 7). To, co lidé považují za vtipné – a co je vhodné –, rozhodně není univerzální a občas se prostě stane, že to někdo neodhadne správně. Prozkoumáme, proč se humor občas nepovede a co se s tím dá dělat. Také vám poskytneme nástroje, jak rozpoznat vlastní přešlap, zhodnotit situaci a jak to napravit, když náhodou překročíte hranici. A nakonec vám připomeneme, abyste ze sebe nedělali blbce.

- Proč je humor  tajnou zbraní  v životě (kapitola 7,5). Nechápejte nás špatně: velice nám záleží na tom, abyste se stali drsným a protřelým byznysmenem, který vždy vyzraje na ostatní. Ale ještě víc nám záleží na vás jako na člověku a na tom, abyste dostali možnost využít koncepty popsané v této knize a žít lepší a smysluplnější život. Řekneme si, proč lekce z této knihy přesahují váš běžný pracovní den.

Hrajeme přídavek!

Když dvoudenní summit v Second City skončil, sbalily jsme si své věci (nezapomněly jsme ani na ty pomyslné fialové koule, kterými jsme po sobě házeli), rozloučily se s našimi spolupracovníky a kolegy a odjely na letiště O‘Hare. Když Naomi kráčela k odletové bráně, odehrála se asi ta nejobvyklejší věc na letišti.

Šla si koupit jablko do letištního obchodu.

Když přistoupila k ženě za pultem, zeptala se, zdali jsou jablka, která byla naskládaná ve vysoké pyramidě, na prodej. Žena ji sjela pohledem odshora dolů a stroze odpověděla: „Pokud chcete jablko, stoupněte si do fronty.“ Naomi ji poslechla, stoupla si do fronty a sledovala, jak pokladní štěká na jednoho zákazníka za druhým. Byla netrpělivá, nevrlá a kyselejší než jablka Gala, která byla naskládána před ní.

Když přišla řada na Naomi, mohla jednoduše říct: „Chtěla bych jedno jablko.“ Ale po několikadenním hlubokém ponoření do světa komedie rozpoznala příležitost, jak vnést do jejich vzájemné interakce jiskru lehkosti.

„Mohla bych si, prosím, vzít vaše oblíbené jablko?“ řekla s úsměvem.

Žena se zmateně zarazila. „Moje oblíbené?“

„Ano. Vaše nejoblíbenější.“

Pak se prodavačka usmála a najednou se všechno změnilo. Začala se přehrabovat v hromadě jablek a smála se nejprve sama sobě a pak i společně s Naomi, když si začaly každé jablko pečlivě prohlížet. Když si Naomi vybrala a chtěla jej zaplatit, žena jí (stále s úsměvem na tváři) řekla: „Nedělejte si s tím starosti. Za své oblíbené jablko nic neúčtuji.“

Tato kniha je víc o hledání takových jablečných momentů než o čemkoliv jiném. Ukážeme vám, jak vnést humor nejenom do velkých a důležitých okamžiků, ale i do těch malých mezi nimi. Ať už prezentujete nějaký nápad svému týmu, nebo kupujete ovoce v letištním obchodě, náznak lehkosti a legrace má moc proměnit vzájemný vztah, navázat spojení a dát někomu jinému najevo, že ho vnímáte. Když pochopíme vědu, mechanismy a využití humoru (v našem mozku, v našem podnikání a v našem životě), můžeme změnit způsob, jakým se díváme na svět – a jakým se on dívá na nás.

Pojďme na to.

01

Úskalí humoru

„Humor je největším požehnáním lidstva.“
– Mark Twain

Je první jarní den na stanfordské obchodní škole. Padesátka studentů se vzrušeně hrne do přednáškového sálu, ale někteří z nich usilovně přemýšlí, zda kurz, na který se zapsali, není jen promyšleným vtipem školní administrativy. „Humor: vážná věc“ právě začíná.

Stěny jsou lemovány tabulemi, všechny židle a stoly mají kolečka, aby se v případě potřeby daly snadno přemístit. Je to prostředí, které je ideální pro workshopy a příšerné pro podřimování. Jennifer, která se sama ujala role dýdžejky, pouští píseň „Rebel Rebel“ od Davida Bowieho. Naomi má pro začátek přednášky připravený klip ze SNL.

A přesto ve vzduchu visí silná nervozita.

Před začátkem každého semestru necháváme naše studenty, aby vyplnili tzv. „Audit humoru“. Je to cvičení na sebereflexi, resp. děsivě osobní kvíz o tom, jak ve svém životě využívají humor. [4] Obsahuje otázky jako: „Kdo nebo co vás v životě nejvíce rozesmívá?“ a „S kým se cítíte nejvtipněji?“ a „Předložte prosím kompletní dokumentaci o svých příjmech, výdajích a majetku za předchozí fiskální rok“. [5]

Je tedy pochopitelné, že jsou studenti trochu vyděšeni: smysl pro humor je jako sval – bez pravidelného používání atrofuje. Bohužel zjišťujeme, že u většiny studentů a vedoucích pracovníků, se kterými začínáme pracovat, je tato atrofie velmi viditelná. Ostatně se stačí podívat na odpovědi na otázku: „Kdy jste se naposledy opravdu zasmáli?“:

„Upřímně si už nevzpomínám. Je to hrozné?“

„Přemýšlel jsem o tom a nemohu si vzpomenout! Vím, že se směju často. Nebo jsem si to alespoň myslel, ale teď si tím nejsem jistý...“

„V úterý jsem se nezasmál vůbec. Ani jednou. Kdo by řekl, že hodina o humoru může být tak depresivní?“

Z těchto reakcí vyplývá dobrá i špatná zpráva, že naši studenti v tom nejsou sami. A navíc dnes není úterý. [6]

Úskalí humoru

Kolektivní ztráta našeho smyslu pro humor je vážný problém, který trápí lidi a organizace po celém světě. Všichni společně přepadáváme přes úskalí humoru a padáme do propasti vážnosti.

Na dně této propasti jsme se připojili k většině z 1,4 milionu respondentů průzkumu, který probíhal ve 166 zemích světa. Tento průzkum od společnosti Gallup odhalil, že frekvence, s jakou se každý den smějeme nebo usmíváme, začíná prudce klesat kolem třiadvacátého roku života.

Do jisté míry dává tento vzorec smysl. Jako děti se smějeme pořád. Průměrné čtyřleté dítě se zasměje až 300krát denně. (Pro srovnání: průměrnému čtyřicátníkovi trvá totéž asi dva a půl měsíce.) Pak ale vyrosteme, nastoupíme do zaměstnání a najednou se z nás stanou „seriózní a důležití lidé“, kteří vymění smích za kravatu a kalhotový kostým.

Pak už netrvá dlouho a v moři finančních výkazů, prezentací a nudných konferenčních hovorů ztrácíme lehkost úplně. Náš smysl pro hraní je potlačován závratně složitým a dynamickým pracovním prostředím, které překypuje různými společenskými nástrahami, které je těžké odhadnout, a je bezpečnější se jim vyhnout. V důsledku toho většina z nás udržuje své interakce sterilní, odměřené a na profesionální úrovni. Každý den chodíme do práce a necháváme svůj smysl pro humor – a mnohem víc z nás samotných – za domovními dveřmi.

Tato reakce ukazuje zásadní nepochopení toho, jak bychom měli pracovat – jak řešit důležité problémy, jak se chovat a jak být úspěšní.

Na našich pracovištích nepotřebujeme více „profesionality“. Potřebujeme více z nás samotných a více lidského kontaktu, zejména proto, že osobní schůzky jsou stále častěji nahrazovány videohovory a stále více vztahů se udržuje výhradně prostřednictvím e-mailu. Ukazuje se, že často stačí jen náznak lehkosti, aby se daný okamžik nebo vztah posunul z transakčního a robotického na vztahový a autentický.

Co nás tedy brzdí?

Náš průzkum odhalil celkem čtyři běžné mylné představy, nebo jak jim s oblibou říkáme:

Čtyři smrtící mýty o humoru [7]

Poté, co jsme provedly průzkum mezi více než sedmi stovkami lidí z nejrůznějších odvětví a pracovních pozic ohledně toho, co jim brání používat humor v práci, ze získaných odpovědí vykrystalizovala celkem čtyři témata, z nichž každé má kořeny v mýtu, který je potřeba vyvrátit. Vítejte v seriálu Bořiči mýtů – byznysové vydání.

Mýtus o vážném podnikání

Velká část našich respondentů uvedla, že se domnívají, že humor nemá v seriózní práci co dělat.

Na začátku kariéry tento mýtus obvykle pramení z nejistoty vyplývající z nedostatku zkušeností. (Tohle je ještě předtím, než se lidé stanou natolik zkušenými, aby už věděli, že vlastně nikdo nic neví.) Jinak řečeno, máme obavy, že humorem si poškodíme vlastní důvěryhodnost a že nás nikdo nebude brát vážně.

Na druhou stranu, jak vyplývá z průzkumů, které provedly společnosti Robert Half International a Hodge-Cronin & Associates mezi stovkami vedoucích pracovníků, 98 % ze zúčastněných dává přednost zaměstnancům se smyslem pro humor. Celkem 84 % pak věří, že zaměstnanci se smyslem pro humor odvádějí lepší práci. A humor má vliv nejenom na to, jak nás vnímají naši nadřízení, ale také naši kolegové: když jim ukážeme, že máme dobrý smysl pro humor, zvyšuje se pravděpodobnost, že nám přisoudí vyšší společenský status a že nás budou podporovat, když se objeví šance postoupit do nějaké vedoucí role.

Ovšem s tím, jak stoupáme po kariérním žebříčku, se toto vnímání vyvíjí. S vyšším postavením přichází větší sebekontrola: když se ocitáme na vyšších a vyšších stupních, cítíme tlak, abychom našim akcionářům, zákazníkům a kolegům signalizovali ještě větší profesionalitu a „serióznost“. Vedoucí pracovníci navíc často uvádějí, že kvůli rozdílnému společenskému postavení je komplikovanější a těžší projevit své autentické já a zároveň plnit povinnosti, které vyplývají z jejich role.

Nyní ovšem více než kdykoliv předtím potřebují obojí.

Dnešní vedoucí pracovníci totiž čelí krizi důvěry – téměř polovina zaměstnanců zmiňuje nedostatek důvěry ve vedení jako největší problém, který ovlivňuje jejich pracovní výkon.

A co víc, když se zaměstnanců zeptáme, jaké vlastnosti v nich vyvolávají důvěru v lídra, odpovědi, které se nejčastěji objevují na předních místech – jako „znalost problémů, které je potřeba překonat“ a „mluví jako obyčejný člověk“ – vedou k jedinému závěru. Dnešní zaměstnanci touží po autentičtějších a lidštějších lídrech. Po takových, co dokáží nejen inspirovat ostatní, ale i chybovat. Humor je účinnou strategií vedení, jak se polidštit před zaměstnanci, prolomit vzájemné bariéry a najít rovnováhu mezi autoritou a vstřícností. (Je to dokonce tak mocná strategie, že jsme jí musely věnovat celou jednu kapitolu v knize, zatraceně!)

Jako jeden z příkladů uveďme, že lídři, kteří používají sebekritický humor, jsou svými zaměstnanci lépe hodnoceni z hlediska důvěryhodnosti a vůdčích schopností. A i když by dotyční šéfové tyto „zisky“ pravděpodobně bagatelizovali sebepodceňujícím humorem, jsou velmi důležité.

A kromě signálů, které vysíláme svým zaměstnancům, pracovní kultura, která vyvažuje seriózní a vážnou práci lehkostí a hravostí, může skutečně zlepšit výkonnost týmu. Ve studii, které se účastnilo více než padesát pracovních týmů, výzkumníci analyzovali předem nahrané týmové schůzky a hodnocení týmového výkonu nadřízenými, a to nejprve bezprostředně a poté znovu po dvou letech. Přítomnost humoru v týmových interakcích ukázala smysluplnější komunikaci a vyšší týmovou výkonnost nejenom v daném okamžiku, ale i v průběhu času. Řečeno jinými slovy: hravější firemní kultura umožňuje týmům prosperovat, i když – a zejména když – jde o hodně a doba je těžká.

Samozřejmě bychom se neměli snažit dělat legrácky neustále. To by bylo vyčerpávající (a kontraproduktivní). Ale opačným směrem jsme se nakonec přehoupli tak daleko, že naše firmy po něčem takovém doslova žízní. Tajemství úspěchu mnoha špičkových manažerů představených v této knize spočívá v jejich schopnosti najít křehkou rovnováhu mezi vážností a lehkostí; podobně jako horký fondán a zmrzlina, jedno vylepšuje druhé. A obojí způsobí, že něco – vaše obchodní vyhlídky, respektive glykemický index – prudce stoupne. [8]

A pokud ten roztomilý balónek, který hrdinně vyvažuje kotvu, není dostatečně přesvědčivý, pak předejme mikrofon prezidentu Eisenhowerovi, který kdysi řekl: „Smysl pro humor je součástí umění vést, vycházet s lidmi, dotahovat věci do konce.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Humor seriózně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.