Ocelové srdce

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Albert Čuba

Ocelové srdce – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Albert Čuba, 2022

Illustrations © Aneta Havlíková, 2022

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-7597-964-3

ISBN e-knihy 978-80-7683-082-0 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7683-083-7 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7683-081-3 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

„NOC JE NEJTEMNĚJŠÍ TĚSNĚ PŘED ÚSVITEM. A UBEZPEČUJI TĚ… ÚSVIT SE BLÍŽÍ.“

– HARVEY DENT

KDE ZAČÍT…

Asi nikdo nepředpokládal, k čemu všemu povedou události, které se toho večera staly ve městě tam na severu, o kterém se říká, že je černé.

Nikdo netušil, že ten večer, kdy Martin seděl ve svém šedém autě poblíž jednoho baru a uprostřed noci čekal, až mu zazvoní telefon, se dají do pohybu činy a skutky, které hrozivým způsobem zatřesou lidmi, kteří v tom městě, o kterém se říká, že je černé, žijí. Chtělo by se skoro napsat, že ty události, o kterých vám budu teprve vyprávět, lidi v černém městě probudily, že ten šok, který způsobily, je snad vytrhl z nějaké letargie, kterou bylo město jaksi nasáklé, ale nebyla by to pravda. Šok jim to způsobilo. To ano. Ale jen chvilkový. Jen na jeden týden. Pak se každý opět ponořil do svých každodenních banálních starostí.

Vraťme se však do oné noci, kdy Martin seděl ve svém šedém sedanu poblíž jednoho baru.

Martin ten bar znal, občas tam zašel, ale nepamatoval si jeho jméno. Věděl, jak se tomu baru říkalo kdysi, když byl mladý a často tam chodil. Bylo to v době krátce potom, co odešel z dětského domova a měl se prý začlenit do normální společnosti. Pamatoval si, že právě v onom baru, který se tehdy jmenoval Bílý pavouk, si řekl, že normální společnost ho nezajímá, že do ní se rozhodně začlenit nehodlá. Že chvíle, kdy má pocit, že aspoň trochu žije, nastávají až po setmění. Neznamená to snad, že propadl chlastu, to ne, jen zjistil, že lidi, které potkává ve dne, potkávat nechce. Pochopil, že v noci potkává jiný typ lidí, a ti mu jsou blíž. Nevěděl čím a nevěděl proč. Ale cítil, že to tak je. A tak Martin postupem času opustil světlo dne a stal se člověkem noci. To město se pro něj skutečně stalo černým.

Právě v Bílém pavoukovi potkal Vivien, kterou ale všichni znali pod jménem Nikol (proč tomu tak je, napíšu později, ale teď je pro vás důležité vědět, že Martin tu dívku oslovoval Viv, zatímco ostatní jí říkali Nikol). Aby se to nepletlo, budu i já používat jméno Nikol. Tehdy, před mnoha lety, kdy se Martin a Nikol poznali v baru Bílý pavouk, si oba uvědomili, že patří k sobě. I když podle běžných měřítek se jejich vztah rozhodně nedal popsat jako běžný. Ano, pomilovali se spolu hned tu první noc, kdy se poznali, a pak ještě několikrát, ale od určitého času už spolu nespali. Nikdy. Ale o to bylo jejich pouto silnější. A jak čas plynul, vztah mezi nimi se přetavil v něco, co už se slovy nedá popsat, alespoň já ta slova neznám, ale laskavý čtenář třeba ano, a až budu vyprávět o činech, jež vztah těch dvou definují, sama mu vytanou na mysli.

Nemůžu říct, že tohle všechno se Martinovi honilo hlavou, když tehdy v noci seděl ve svém autě a sledoval ztemnělou ulici. To určitě ne. Ale je to důležité pro náš příběh. Martin třeba nikdy nepřemýšlel nad tím, proč je pouto mezi ním a Nikol tak silné. Ani neměl potřebu nad tím přemýšlet, některé věci prostě bral tak, jak jsou. Ale já jsem nad tím přemýšlel mnohokrát. Možná to bylo tím, že Nikol si také prošla dětským domovem, i když o tom nikdy nemluvila. Možná to bylo tím, že milovala noc stejně jako Martin, anebo zkrátka jen byli jeden druhému jakousi zvláštní formou opory, pro kterou neexistuje jednoznačné pojmenování. Nebo třeba existuje, ale já ho neznám.

Důležité nicméně je, že tu noc v Martinově šedém sedanu zazvonil mobil. Martin odpoutal svůj pohled od dvojice opilých mladíků, která se potácela ulicí, a zadíval se na displej telefonu. Stálo tam Neptune. Martin nechal telefon několikrát zazvonit, než přejel palcem po displeji, přiložil si ho k uchu a pronesl něco v tom smyslu, že poslouchá.

Osoba na druhé straně spojení chvíli mluvila, a když přestala, Martin řekl, že rozumí a že za chvíli dorazí. Pak hovor ukončil a položil telefon na se dadlo spolujezdce.

Těžko říct, zda byl Martin rád či nerad, že recepční hotelu Neptune zavolal. Martin totiž emoce téměř neprojevoval. Bylo mu ale jasné, že tu noc bude mít Nikol práci.

Ještě několikrát se nadechl a pak ze svého sedanu vystoupil. Vydal se k tomu baru, který se kdysi jmenoval Bílý pavouk. Možná by vás zajímalo, jak se ten bar jmenoval v tu noc, kdy se k jeho dveřím blížil Martin, ale ujišťuji vás, že to je úplně nepodstatné. Jsou prostě místa, která jsou důležitá pro mnoho příběhů, třeba jako dávný bar Bílý pavouk, ale ta místa časem zmizí a vystřídají je jiná, která se nikdy v žádných příbězích neobjeví. A když, tak jen na krátkou chvíli, tak krátkou, že není důležité, jak se jmenují.

Martin tedy vešel do onoho baru a v duchu se divil, proč šla Nikol zrovna sem. Našel ji v zadní části. Seděla u baru na vysoké stoličce a povídala si s nějakým mužem, který si podpíral paží hlavu, aby mu nespadla, jak se mu vlivem alkoholu točila. Martin si sedl k oknu k jednomu z mnoha volných stolů a trpělivě čekal, až si ho Nikol všimne. Mezitím pozoroval opilého chlapa. Měl na sobě oblek a na zemi u nohou měl položenou koženou aktovku. Martinovi bylo hned jasné, že se jedná o denního tvora, o jednoho z těch mužů, kteří vydělávají peníze, protože je to důležité pro ně, pro jejich rodiny, pro stát a pro celý vesmír. Jednou za čas skončí v nějakém baru, kde si mohou koupit drahého panáka alkoholu. Když si k nim přisedne žena jako Nikol, začnou si s ní povídat a mají pocit, že ji snad dostanou do postele, ale pak vypijí těch panáků více a nakonec začnou brečet, protože si vzpomenou, že mají doma manželku. Ale v téhle fázi ještě onen opilec nebyl. Zatím si jen myslel, že Nikol úspěšně okouzluje.

Když si Nikol Martina všimla, neznatelně na něj mávla. Ten jí to stejně neznatelně oplatil a pohybem hlavy naznačil, že musejí jet. Nikol jemně přikývla, otočila se pro svou kabelku, řekla opilci, že to byl prima rozhovor, a chtěla vstát, ale opilcova ruka ji chytila za rameno a poměrně hrubě jí zabránila opustit barovou židli. Muž začal blábolit něco o tom, že tohle si přece nezaslouží, že investoval mnoho peněz do panáků, které vypila, a že mu dluží nějaký skvělý zážitek.

To už Martin přistoupil ke dvojici a jemně uchopil Nikol za loket. A se slovy, že dáma už půjde, se chtěli vydat k východu. Opilec vstal, velmi vulgárně začal Martinovi nadávat a pomalu se stavěl do pozice, o které si myslel, že představuje přípravu k pěstnímu boji. Martina to pobavilo, a tak se jemně usmál. To opilce ještě více rozzuřilo a začal funět. Celé to nakonec ukončil barman, který muže okřikl, ať se zklidní, jinak že zavolá vyhazovače.

Mezi námi, žádný vyhazovač v tom baru nepracoval, ale to opilec nevěděl. Hodil na bar chuchvalec bankovek, vzal si svou aktovku a kolébavým krokem se vydal ven.

Barman se rozhodl využít této lsti, protože Martina znal. Přece jen, už měl v téhle profesi něco za sebou a prošel mnoha podniky. Věděl, co je Martin zač. I Martin ho poznal. Prohodili spolu pár slov. Martin se ptal, co se stalo, že skončil zrovna v tomhle baru, a barman mu řekl, že každý dělá chyby. A pak se oba zasmáli a následně Martin s Nikol podnik opustili.

Došli k autu a Martin otevřel pravé zadní dveře, aby Nikol mohla nastoupit. Byl to takový zvláštní akt úcty, která se mezi nimi časem rozvinula. Když to člověk pozoroval z dálky, skoro to vypadalo, jako by ji Martin nesmírně miloval, tak moc, že i po mnoha letech, co se znají, se chová jako opravdový džentlmen, ale kdo ví, jak to vlastně s jejich vztahem bylo. Já to jen tuším s ohledem na to, jaké události posléze následovaly, ale to předbíhám.

Martin se zrovna posadil na místo řidiče, když se ozvala rána, jako kdyby někdo kopl do blatníku auta. Pohledem do zpětného zrcátka Martin zjistil, že přesně to se stalo. Opilec se zrovna chystal k dalšímu kopu. Druhá rána byla o dost hlasitější. Martin sáhl k řadicí páce, kde měl ocelový boxer, který si nasadil na pravou pěst. Když vystoupil z auta, byl zcela klidný.

Opilec chtěl právě kopnout do blatníku potřetí, ale to, že Martin vystoupil, jej zarazilo a svým způsobem i potěšilo, protože se ironicky pousmál a zasypal ho přívalem nadávek. Používal slova jako kokot nebo pičus a podobný kalibr, ale Martina to nechávalo zcela klidným. Vydal se k opilci. Ten se domníval, že nastane to, co často vídal v internetových videích. Byl to totiž ten typ muže, který na internetu kromě porna sledoval i záběry různých pouličních rvaček a často si pouštěl boje ultimátních zápasů. Když měl jednou za čas sex se svou manželkou, se zavřenýma očima si představoval oblíbené porno scény. Stejně tak si teď představoval, že následující bitka bude vypadat stejně jako v nějakém oktagonu. Chtěl se postavit do něčeho, co vnímal jako bojový postoj, ale než to stihl udělat, narazila Martinova pěst obalená ocelí na jeho zuby. Myslím, že můžu s klidem napsat, že ten zvuk, kdy železo prudce narazí na zubní sklovinu, je velmi specifický. Jako když upustíte minci na skleněný stůl. A potom je zvláštní i ten zvuk, kdy se zuby silou úderu vyvrátí dovnitř do úst a zpod rtů pak čouhají zubní kořeny. Člověk, kterému se něco takového stane, pak s trochou fantazie vypadá jako to monstrum z filmu Predátor. Myslím, že ten opilec v obleku tu noc vůbec nečekal, že skončí na chodníku se zuby vypáčenými z dásní, a taky tehdy zjistil, že se člověk může z bolesti pomočit.

Když se Martin vrátil do auta a položil boxer zpátky k řadicí páce, Nikol se na nic neptala, jak byste možná čekali. Ne snad ze strachu, to určitě ne, prostě ji jenom nezajímalo, proč to Martin udělal. Nepřemýšlela nad tím, že ten kus oceli mohl Martin třeba nechat v autě a praštit ho jen pěstí, bylo jí jedno, že ten muž bolestí málem omdlel. Lidi jako Nikol a Martin takhle prostě neuvažují. Oni jen vyřeší problém – rychle a efektivně.

A tak tehdy tu noc v onom městě, o kterém se říká, že je černé, opustil šedý sedan místo poblíž baru, jehož jméno nikoho nezajímá, a na chodníku ležel pomočený muž s vyraženými zuby.

Myslím, že jedním z důvodů, proč měl Martin radši noc než den, bylo to, že mohl ve svém šedém sedanu jezdit pomalu a rozvážně. Nesnášel denní městský provoz v jeho chaosu a spěchu. Naopak – noční jízdy městem ho zvláštním způsobem uklidňovaly, i když ani to se nedá říct, protože Martin skoro nikdy nebyl rozrušený. Ani tu noc, kdy s Nikol na zadním sedadle jeli nocí městem nedlouho poté, co někomu způsobil bolest. Jeli pomalu, s vypnutým rádiem, Martin poslouchal jen šum pneumatik a sledoval Nikol ve zpětném zrcátku, jak jí pouliční lampy střídavě osvětlovaly tvář. Měla ji krásnou. Nikol byla… chtěl jsem napsat nádherná žena, ale tohle přídavné jméno není ideální. Nevystihuje její krásu. Její půvab a charisma je opravdu velmi těžké vyjádřit, alespoň já s tím mám problém, možná nějaký básník by toho byl schopen, ale já ne, takovými slovy prozatím nevládnu. Ale můžu napsat toto – pokud jsi, milý čtenáři, muž, do Nikol by ses zamiloval. Kdybys ji potkal, neustále by tě něco nutilo se na ni dívat, chtěl by ses s ní seznámit a toužil bys ji milovat. Nikoliv fyzicky, to by nebylo to první, na co bys myslel, chtěl bys ji prostě jen milovat, objímat a chránit. A pokud jsi, milý čtenáři, žena, pak věz, že kdyby ti muž, se kterým žiješ, je jedno, jestli je to manžel nebo dlouholetý přítel, že kdyby ti řekl, že tě opouští kvůli Nikol, ve chvíli, kdy bys ji uviděla, bys mu porozuměla. Ne snad, že bys mu odpustila, to až později, po mnoha letech, ale pochopila bys ho, protože si podvědomě přeješ být jako Nikol, ale z různých důvodů se ti to nikdy nemůže podařit. Nikol věděla, co v mužích vyvolává, ale kvůli něčemu, co se stalo v minulosti, o které nikdy nemluvila, se rozhodla, že lásku nikdy nikomu nedá a že bude prodávat jen své tělo. Martin byl po dlouhé době první a na dlouhou dobu poslední, který nemusel za sex s Nikol platit. Ale stalo se to jen párkrát a už je to dávno.

Martin si na ty časy občas vzpomněl, ale nikoliv proto, že by je chtěl vracet, to ne. Chápal, že vztah mezi ním a Nikol se dostal do jiné fáze, do jakéhosi hlubokého porozumění, kde už sex nebyl zapotřebí. Sám se rozhodl, že bude s Nikol spolupracovat, protože se o ni bál, i když v časech, kdy se odehrává náš příběh, už žádné velké nebezpečí nehrozilo, protože okruh Nikoliných zákazníků byl víceméně stabilní. Právě náměstek, za kterým jeli, byl relativně nový a určitě neškodný. Politik z radnice, který se chystal kandidovat do parlamentu a nesmírně si cenil absolutní diskrétnosti Nikolina a Martinova tandemu.

Byl to zářící hotel Neptune, u kterého tehdy zastavil šedý sedan, z něhož vystoupil Martin, aby otevřel zadní dveře, ze kterých vystoupila Nikol. Osvětlená stavba zářila do noci a alespoň v těchto místech bylo narušeno rčení o černém městě. Za jemného vánku vstoupila dvojice dovnitř a Nikol zamířila rovnou k výtahu, když se předtím zeptala na číslo pokoje. Tři sta devatenáct, zněla odpověď. Jako vždy.

Když se kabina výtahu rozjela nahoru, Martin zrovna dosedal na velkou koženou sedačku v lobby naproti recepci. Recepční na Martina kývl a ten mu to oplatil. Znali se. Dva noční tvorové. Recepční se jmenoval Dan a bral pouze noční služby. Měl rád klid. Byl student a vyhovovalo mu, že se může nerušeně učit. I když Neptune byl velký hotel, o nějakém silném turistickém ruchu se tu mluvit nedalo. A Martinovi ten klid a to ticho také vyhovovaly. Navíc, když kolem recepce dlouho nikdo nešel, světla automaticky potemněla. Martin sledoval recepčního, jak zvedá sluchátko telefonu a někam volá. Věděl kam. Byla to už taková tradice. Za pár minut dorazil barman z nočního baru, beze slova položil před Martina panáka Glenmorangie a odešel. Na peníze nečekal. Nebylo proč. Recepční se s ním rozdělí, až obdrží svůj měsíční podíl. Dohoda mezi zaměstnanci hotelu a Martinem byla dlouholetá, fungující a diskrétní.

Martin si srkl skotské, pohodlně se opřel a zaposlouchal se do ticha. Jediný zvuk, který byl občas slyšet, obstarávala vysokoškolská skripta, která zašustila, když Dan za recepcí občas otočil stránku. A tak tam ti dva muži seděli v porozumění v poloprázdném hotelu v tom městě, které je prý černé.

Když tehdy cinkl výtah, byl to zvuk v dané situaci až nepříjemně hlasitý. Jako by do toho prostoru a času vůbec nepatřil. A co hůř – z výtahu vyběhl mladý muž, skoro chlapec, ve spěchu přeběhl lobby, zastavil u recepce a začal Danovi něco polohlasem vysvětlovat. Byl velmi urputný, chytal se za hlavu a zhluboka oddechoval. Martin neslyšel, o čem si povídají, ale pochopil, že se něco děje. Automaticky se podíval na hodinky, které ukazovaly patnáct minut po půlnoci. Dan zvedl sluchátko telefonu, chtěl někam volat, ale ten mladík sluchátko popadl a docela prudce je přirazil zpátky k přístroji. Martin se trošku zamračil, protože začínal chápat, že se asi stalo něco vážného, a trošku ho píchlo pod srdcem, protože ho napadlo, že by se to mohlo týkat Nikol, ale to asi nebylo možné. Nebyl to zákazník. Náměstek byl minimálně o dvacet let starší. Dan se stále snažil mladého muže uklidnit, něco mu vysvětloval a mezitím opět zvedal sluchátko telefonu. Pak pomalu vytočil nějaké číslo a chvíli mluvil do telefonu. Následně sluchátko opět položil. Mladík si mezitím sedl do křesílka poblíž recepce a nervózně podupával nohou.

KDYŽ KOLEM RECEPCE DLOUHO NIKDO NEŠEL, SVĚTLA AUTOMATICKY POTEMNĚLA…

Ve stejnou chvíli se o patro výš manažer hotelu ve spěchu soukal do košile, která mu byla malá, a s nadávkami se snažil trochu upravit před zrcadlem. Nakonec se na to vykašlal a vyšel na chodbu. Opět s polohlasnými nadávkami seběhl po schodech a zamířil k recepci. Nenáviděl ten hotel a nenáviděl to město. Mateřská společnost ho sem přesunula z hlavního města, v podstatě za trest, ale to si manažer nechtěl připustit. Považoval se za oběť korporátního systému. Rázným krokem přešel lobby a se slovy co se děje se zastavil u recepce.

Martin sledoval výjev, v němž všichni polohlasně mluvili, různě máchali rukama a nervózně vrtěli hlavami. Manažer vypadal neústupně a pořád chtěl někam volat. V jednu chvíli si mladík klekl na zem, sepjal ruce a doslova o něco žadonil. Kdyby se to odehrávalo v kostele, spletli byste si jej s oddaným věřícím, který prosí o zázrak. A to byla taky chvíle, kdy se recepční Dan zadíval na Martina. Jejich pohledy se střetly a Martinovi bylo jasné, že ať se děje cokoliv, brzy se toho stane součástí. Dan se naklonil k manažerovi, něco mu pošeptal a manažer se následně také otočil na Martina. Chvíli si ho prohlížel, vypadalo to, že váhá, ale nakonec se takovým pomalým, nesmělým krokem vydal směrem k místu, kde Martin seděl. Ten věděl, která slova zazní z manažerových úst, dřív, než je manažer řekl. Ani vás ta věta asi nepřekvapí. Prý umíte řešit problémy – tak zněla a Martin chápal, že situace asi vyžaduje diskrétnost. A diskrétnost je drahá. To Martin věděl. A tak se postavil, dopil skotskou a spolu s manažerem se vydal k mladíkovi.

Ten stále klečel na zemi a ve tváři měl nepřítomný výraz. Na Martinův dotaz, co se tedy stalo, jen zavrtěl hlavou, ale pak začal mluvit. Není důležité, co přesně říkal ani která slova použil. Důležitý je obsah a sled událostí a ty se vám pokusím reprodukovat. Takže...

Z mladíkova povídání, které bylo doplněno občasnými manažerovými vsuvkami, vyplynulo následující – onen mladík nebyl jen tak někdo, jednalo se o populárního herce, který se jmenoval Vladimír Žák. Vladimír byl účastníkem několika televizních show, stejně tak držitelem jakéhosi ocenění, prý za talent, a pravidelně se vyskytoval na plátnech kin. Stal se mimořádně oblíbeným terčem bulvárních deníků – a to byl také nejspíš hlavní důvod jeho nervozity s ohledem na to, co se vlastně stalo. Řízením osudu se totiž Vladimír ocitl v onom městě, o kterém slyšel, že je černé, přišlo mu to strašně zajímavé, a protože byl daleko od domova i od své přítelkyně, rozhodl se, že se vydá do víru velkoměsta. Teď mě berte s rezervou, město, kde se náš příběh odehrává, velké je, ale když píšu velkoměsto, nemějte prosím představu neonem osvětlených mnohakilometrových bulvárů, kde proudí davy lidí. Zkrátka Vladimír si chtěl užít noc, rozhodl se proto jít do oblasti, kde je spousta barů, hospod a klubů (je to mimochodem místo, odkud Martin s Nikol před chvíli vyjeli), a tam vešel do klubu Dent, kde chtěl alespoň na krátkou chvíli zapomenout, že je zadaný. V onom klubu se seznámil se skupinkou místních studentek, které byly u vytržení, když poznaly, že se jedná o populárního herce. V tu chvíli se mu začaly všechny nabízet, a to prosím zcela explicitně, ne že by hrály nějakou hru na mrkanou, a Vladimír si tedy vybral tu s nejhezčími ňadry, která mu zároveň řekla, že si s ní může dělat, co chce. A tak skončili po mnoha panácích v hotelu Neptune na pokoji čtyři sta osm. Než se ale začaly zhmotňovat Vladimírovy erotické fantazie, dívka zkolabovala. Prostě v jednu chvíli sebou praštila o zem a přestala se hýbat. A proto Vladimír klečel na podlaze, proto prosil manažera hotelu, ať nevolá sanitku. Martin si to všechno vyslechl a následně se s Vladimírem i manažerem vydali do pokoje čtyři sta osm.

Dívku našli ležet na podlaze vedle postele. Byla polonahá, jen v minisukni a bez podprsenky. A u pusy měla pěnu. Naštěstí dýchala. Martin si znovu vybavil Vladimírovo vyprávění, opět si dívku důkladně prohlédl a došlo mu, že něco nesedí. A tak se Vladimíra zcela jednoznačně zeptal. Ten chvíli váhal s odpovědí, ale nakonec z něj vypadlo, že si skutečně koupili kokain a v taxíku si ho šňupli. Martin se na něj chvíli nechápavě díval a vrtěl hlavou. Pak se opět zaměřil na dívku. Vladimírovi ozřejmil celou věc až manažer, když mu vysvětlil, že v onom městě je prakticky nemožné sehnat kokain. Že sice koupil nějaký bílý prášek, ale kokainem by to nazval maximálně rekvizitář od filmu. Dokonce i manažer se pousmál Vladimírově naivitě. To už se ale Martin zvedl od dívčina těla a oběma vysvětlil svůj plán. Souhlasili. Nicméně Martin potřeboval znát ještě jednu podstatnou věc. A sice – jak moc si Vladimír cení své nepřítomnosti v bulváru. Mladý herec chvíli nechápal, a tak se Martin sebral, aby se vrátil zpátky k recepci. Vladimírovi to konečně došlo a nabídl deset tisíc. Martin na něj chvíli hleděl, pak se usadil do křesla a suše oznámil, že počká, až mu Vladimír donese padesát tisíc. Že bankomat je před hotelem.

A tak se nakonec dívka v bezvědomí ocitla na Martinově rameni, který ji spolu s manažerem svezl nákladním výtahem do kuchyně, skrz kterou ji přenesli k zásobovací rampě. Tam chvíli manažer s bezvládnou dívkou ležící na zemi počkal, než Martin přijel se svým šedým sedanem.

Kdyby tu noc nějaká policejní hlídka zastavila šedý sedan, nalezla by na jeho zadním sedadle dívku v bezvědomí a vpředu podivně klidného řidiče. Ale ve městě v takovou noční hodinu příliš policejních hlídek nejezdilo. A i kdyby, Martin většinu policistů, kteří mají noční služby, znal. Noční tvorové se většinou znají. A pokud by se ona dívka té noci probrala, mohla spolu s Martinem pozorovat ubíhající potemnělé město za okny auta. Žlutě nasvícené chodníky, po kterých nikdo nechodil, a barevně nasvícené budovy, ve kterých se nikdo nenacházel. Prázdné město plné spících duší a jen pár zbloudilců hledajících v barech na dně sklenic odpovědi na své otázky. Dívka se ale neprobrala a šedý sedan nikdo nezastavil.

Nejeli dlouho. Areál nemocnice byl od hotelu Neptune celkem nedaleko. U závory vjezdu Martin jen mávl na strážného v budce, který ho hned pustil dál. Projeli téměř celým areálem až k zadnímu traktu, k jistým plechovým dveřím, kam světlo nejbližší lampy ani zdaleka nedosahovalo. Tam Martin zastavil a na svém telefonu vytočil jedno číslo. Přibližně za deset minut se nad plechovými dveřmi rozsvítila žárovka a nato se jedno jejich křídlo otevřelo. Objevil se obtloustlý muž, asi čtyřicátník, v lékařském plášti a na Martina krátce mávl. Je důležité si tohoto doktora představit, protože se v našem příběhu ještě objeví. Jmenoval se Robert a měl zásadní problém s alkoholem. Nejraději bral noční služby, během nichž zásadně nespal a na sociálních sítích sledoval videa automobilových nehod. Martin vystoupil a otevřel zadní dveře sedanu. Robert mezitím došel k vozu a nakoukl dovnitř. Dívka se začínala pomalu probírat, ale prozatím nic nevnímala. Robert zašel pro nosítka na kolečkách a společnými silami na ně dívku položili. Martin mu zhruba popsal, k čemu došlo, a Robert konstatoval, že se nejspíš jedná o nějakou alergickou reakci na látku v náhražce, kterou si slečna šňupla místo koksu. Dále mu Robert řekl, že nemusí mít obavu, do papíru napíše, že mladou ženu v bezvědomí přivezl neznámý řidič, který ji naložil někde u silnice. Dvě pětitisícovky zapluly do doktorovy kapsy a vzápětí šedý sedan opět projížděl městem k hotelu Neptune.

Martin neseděl v kožené sedačce kousek od recepce ani pět minut, když cinkl výtah a vyšla z něj Nikol. Náměstek byl ve výtahu taky, nejspíš ji doprovázel, ale do lobby nevešel. Asi nechtěl, aby ho někdo viděl. Nikol došla k sedačce a posadila se vedle Martina. Dan za recepcí zvedl sluchátko a opět s někým krátce pohovořil. Za okamžik se objevil barman a přinesl dva panáky skotské. Byl to už takový rituál. A tak tam seděli mlčky, Nikol a Martin, usrkávali a na nic nemysleli. Nikol si možná ani nevšimla, že Martin pomohl někomu vyřešit problém, možná byla přesvědčená, že tam na ni Martin celou dobu čekal. Ale kdo ví. Když nadešel správný čas, vstali a pak tu noc naposledy projížděl šedý sedan ulicemi onoho města, jež je prý černé.

Bydleli nedaleko centra v opravdu zvláštním bytě. Byl ve třetím patře starého cihlového činžáku, velký, skoro sto čtyřicet metrů, a měl pět pokojů. Dva z nich byly prázdné (jako že fakt prázdné), ve třetím spal Martin a v dalším Nikol. Pátá místnost byla jídelna s kuchyní. Kdybyste měli možnost se tím bytem projít, nejspíš byste to nechápali. Kuchyně a jídelna byly velmi vkusně vybaveny a nic tam nebylo navíc. Pro ty dva prázdné pokoje byste se snažili najít nějaký účel, ale bylo by to zbytečné. V Martinově ložnici by vás překvapil pracovní stůl, na kterém nic nebylo, a nepřirozeně velká postel. A do ložnice Nikol byste se báli vejít. Zatemněné okno a modré tlumené světlo by způsobily, že byste jen škvírou ve dveřích nahlédli dovnitř a pak potichu, po špičkách, byt opustili.

Než šli spát, Martin a Nikol se společně osprchovali. Ale nehledejte v tom nic sexuálního. Šlo jen o společnou očistu. Než Nikol zmizela ve své ložnici, pohladil ji Martin po tváři a zeptal se, zda je vše v pořádku, přičemž ji oslovil zkratkou jejího pravého jména, Viv. Nikol přikývla, usmála se a šla spát. Když se Martin přikryl dekou ve své velké posteli a zavřel oči, na východě začalo zrovna svítat.

Nemějte ale pocit, že Martin nikdy nevycházel ve dne ven. Tak to nebylo, jen se to nedělo příliš často. Respektive jeho pohyb nočním městem byl mnohem častější než městem denním.

A také byste neměli mít pocit, že to byl nějaký Martinův plán, určitě ne, jsem přesvědčen, že si to vůbec neuvědomoval a skutečně to vše dělal spíš podvědomě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ocelové srdce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.