Sesterstvo
a síla moci

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Lucie Hlavinková

Sesterstvo a síla moci – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Ela, Míša ani Bára se o takové věci nikdy nezajímaly, ale že se úřadu v jejich městečku ujal nový starosta, si nemohly nevšimnout. Plakáty s jeho fotkou byly nalepené všude, a lidé se o něm bavili v obchodech, na náměstí, i doma.

„Vypadá jako dobrý chlap,“ zhodnotil Elin táta.

„Konečně mají lidé někoho, komu můžou doopravdy věřit… A taky se udělá větší pořádek. Tohle město už to potřebovalo, dlouho bylo všechno zanedbané,“ přikývla maminka.

I Ela se těšila, a spolu s ní celé Sesterstvo. Prý se bude stavět nový zábavní park! A taky možná bazén s tobogány, to by bylo skvělé!

Všichni se radovali, jak jejich městečko ožije a kolik novinek se chystá, a tak považovali za rozumné, když nový starosta nabádal, že se peníze na druhé straně taky musí někde ušetřit. Starosta byl docela mladý, vypadal velmi sympaticky a jeho návrhy dávaly smysl.

„Dobrý den!“

„Jak se máte? Už jste se zabydlela?“

„A co Fabiola?“

Bára, Ela a Míša navštívily starou paní Marii, majitelku kouzelné kočky Fabioly, v jejím novém bytě. Paní Ládvíková se totiž přestěhovala ze svého starého domečku, který už se jí pomalu rozpadal nad hlavou, do domova pro seniory, kde měla samostatné malé bydlení. O tom, že je Fabiola kouzelná, ale neměla ani tušení. To ostatně nikdo kromě holek. Ovšem všichni věděli, že Fabiola rozhodně není jen tak obyčejná kočka. Prošla totiž speciálním výcvikem, aby mohla v nemocnici pomáhat nemocným nebo starým lidem, kteří potřebovali potěšit a povzbudit při dlouhé léčbě, když je přemohla špatná nálada nebo jen neměli dobrý den. Fabiola se nechala hladit, předla, dívala se jim do očí svýma překrásnýma zlatýma očima, a každému se hned udělalo lépe.

„To jsem ráda, že jste přišly na návštěvu!“ usmívala se stará paní. „Mám se tady moc dobře a už jsem si tu našla dvě velké kamarádky. Možná založíme taky takové Sesterstvo, jako máte vy,“ potutelně na holky mrkla. „Mohly bychom taky řešit různé záhady, jako například, kam se poděly čí brýle nebo ve kterém patře bydlí pán, který pořád jezdí výtahem nahoru a dolů, protože zapomněl vystoupit. Pojďte, sjedeme dolů na dvůr, tam teď svítí sluníčko, a povykládáte mi, co je všechno nového…“

Na dvoře bylo několik laviček a ve stínu i stolek s kávou, čajem, koláčky a sušenkami pro obyvatele domova i pro návštěvy. Kolem kvetlo plno květin a na nástěnce visela spousta plakátků s pozvánkami na nejrůznější akce, divadla a koncerty. Vypadalo to tu velmi útulně a živě.

„To jsou ta tvoje děvčata?“ zajímaly se dvě starší dámy, ze kterých se vyklubaly nové dobré kamarádky paní Marie.

„Ano, to jsou ta moje děvčata,“ představila holky hrdě paní Ládvíková. Fabiola nevěděla, komu se má na klíně usadit první, takže se rozhodla, že to bude spravedlivě střídat.

„Ty koláčky jsou výborné!“ pochválila svačinu Míša.

„Děkuji, upekla jsem je dnes dopoledne.“ Míšina chvála potěšila jednu z postarších dam natolik, že úplně zčervenala. „Podle receptu tam patří ořechy, ale ty jsem nahradila mákem, mám na ně totiž alergii.“

„Já taky,“ vykulila oči Míša.

„Mně vždycky tak opuchne pusa, že vypadám jako filmová hvězda po botoxu!“ mrkla na ni spiklenecky paní Miluška a zasmála se, když Míša horlivě přikývla, že je na tom úplně stejně, a taky celá zčervenala.

Paní Boženka se jich zase honem ptala, jestli jim není zima, že přinese deky, a hned začala organizovat, kdo si má kam sednout, podle toho, jestli má rád slunce nebo ne.

Ele paní Miluška tak silně připomínala Míšu a paní Boženka zase praktickou Báru, že se musela usmívat na celé kolo. A všimla si, že se směje i paní Marie, kterou zřejmě napadla ta stejná myšlenka.

„My tu moc rády každé odpoledne sedáváme, připadáme si jak na čaji u anglické královny!“

„Jsme rády, že můžeme někoho pohostit,“ přikyvovaly její kamarádky.

„Holky, slibme si, že až budeme staré, budou z nás taky takové veselé babky,“ poskakovala Míša po chodníku, když z domova pro seniory po příjemně stráveném odpoledni odešly a Fabiola je kousek doprovázela.

„Když se naučíš péct takové koláčky, tak rozhodně jo,“ souhlasila Bára. „Ale až my budeme staré, tak ty si nebudeš vůbec nic pamatovat, protože už teď máš k tomu sklony.“

„No jenom aby ty jsi zas všechny nekomandovala,“ nenechala si nic líbit Míša.

„Stejně je to zvláštní, že jednou budeme staré,“ snažila se Ela odvést pozornost. „Kdyby existovalo kouzlo, že nikdy nezestárnete, chtěly byste ho použít?“

„Uf, těžká otázka,“ zamyslela se Míša. „Nad tím jsem nikdy nepřemýšlela…“

„Být starý znamená, že tě bolí klouby, zapomínáš, zpomalíš, už moc dobře třeba nevidíš…“ vypočítávala Bára. „Já jsem nad tím doteď taky nikdy nepřemýšlela. Být stará mi připadá stejně tak daleko, jako kdybych měla letět na Mars!“

„Já bych radši jiná kouzla,“ zasnila se Míša. „Třeba být neviditelná.“

„Nebo lítat!“ přisadila si Bára.

„Já bych zase ráda uměla mluvit se zvířaty,“ sklonila se Ela k Fabiole, aby ji vzala do náruče a rozloučila se s ní.

„Mňau,“ řekla Fabiola zvláštním tónem a na všechny tři kamarádky upřela svoje zlaté oči.

„Třeba teď bych moc ráda věděla, co chceš říct, Fabi.“

„To je jasný, říká ahoj!“ pokrčila rameny Míša.

Ale Ele se přesto zdálo, že jim kočka chce říct něco mnohem složitějšího a důležitějšího…

Když Ela přišla domů, její tatínek právě telefonoval.

„To je skvělé! Naše firma se určitě taky zapojí!“ přikyvoval nadšeně. Pak se obrátil na dceru: „Nový starosta svolává akci na úklid parku. Už to bylo opravdu potřeba, je tam spousta odpadků. Vytisknu nějaké plakátky a můžete je s holkama roznést po městečku, co říkáš?“

Ela rozhodně souhlasila. Do parku chodilo Sesterstvo vždycky moc rádo a je pravda, že poslední dobou vypadal dost nevábně. Ten nový starosta začíná konečně dávat věci do pořádku.

Úklidová akce proběhla výborně, na závěr se ještě na hřišti opékaly špekáčky, které dobrovolníkům donesl starosta sám osobně.

„To je dobře, že se staráte!“ chválili ho lidé.

„No jasně, vždyť jsem starosta!“ smál se a nechal se Bářiným tátou vyfotit do místních novin s pěkně opečeným špekáčkem. „Teď zrovna se starám, aby bylo dost hořčice. Pozor, tahle je hodně pálivá!“ upozornil Míšu, která zčervenala a vděčně zakoktala díky.

„Kdy bude další taková akce?“ zeptal se Bářin táta.

„Musíme se zbavit Zahrádek, té ošklivé bývalé zahrádkářské kolonie,“ zvážněl starosta. „Hyzdí naše město, šíří se odtamtud plevel, dřevomorka, a dokonce i krysy a říká se, že tam žijí různé nekalé živly. Je úplně o strach tam jít, přitom by se ta plocha dala moc dobře využít, naše město taková místa potřebuje. Ale ke slovu přijdou spíš bagry a rypadla, aby se všechno srovnalo se zemí.“ Zase se usmál. „Teprve až bude hotovo, můžeme zase uspořádat nějakou pěknou akci pro všechny.“

„A co místo toho bude?“ zeptala se Ela a sama sobě se divila, kde vzala tu odvahu se takhle zeptat.

„Uvidíme!“ Starosta se zasmál a ukázal na ni prstem. „Nechci nic prozrazovat, zatím si plány nechám jako překvapení.“

Ela byla opravdu zvědavá. Co by tam jen mohlo být? Určitě něco užitečného, co v jejich městečku chybí. Starosta se o to už určitě postará…

I Báru s Míšou zajímalo, co by tak mohlo vyrůst na tom starém neužitečném místě. Paní Marie i její kamarádky však zesmutněly, když se dozvěděly, že se bývalá zahrádkářská kolonie bude bourat.

„Jémine! Taková škoda!“ povzdechly si.

„Proč?“ nechápaly holky. Dost je to překvapilo.

„To místo má něco do sebe. Vždycky bylo takové romantické a tajuplné. Rostou tam staré stromy, zpívá spousta ptáků a v létě poletují motýli.“

„Vážně?“ vykulila oči Míša. „Prý tam jsou krysy!“

„A nekalé živly!“ přidala se Bára.

„O tom nic nevím,“ zavrtěla hlavou paní Marie. „Já mám na Zahrádky moc hezké vzpomínky z mládí. Chodívali jsme tam s Josefem na procházky a na prvního máje mě tam políbil pod rozkvetlou třešní. A že jich tam bylo!“

„Těch třešní, nebo pus?“ Kamarádky z domova do paní Marie s potutelným úsměvem drcly. Usmívaly se a v očích se jim také třpytily vzpomínky.

„Nechcete se tam jít ještě naposledy podívat?“ zeptala se Ela, ale hned si uvědomila, že tohle staré Sesterstvo už asi nikam daleko nedojde.

„Víte co, my vám to místo aspoň nafotíme nebo uděláme video,“ plácla se do čela Bára.

„Mňau!“ ozvala se Fabiola a vyskočila jí na rameno.

„Vypadá to, že chce jít s námi. Viď, Fabi?“ pohladila kočku Ela a ta mňoukla na souhlas.

Paní Marie měla pravdu. Zahrádky opravdu byly tajuplné místo. Trochu až moc, zdálo se holkám.

Když vstoupily mezi staré stromy, měly pocit, že se zešeřilo a zvuky okolního světa ztichly, až na tlumený zpěv ptáků a bzučení hmyzu. Cesta vedla mezi polorozpadlými ploty, občas někde ležel shnilý kus dřeva nebo strom tak pokroucený, že vypadal, jako by do něj nejmíň dvakrát udeřil blesk. Tu a tam vykukovala zpoza vysokého plevele a trávy stará pobořená chatka, okna často vytlučená, okapy utržené…

Bára fotila a natáčela, Ela dávala pozor, aby nešláply na nějaký starý rezavý hřebík nebo do něčeho shnilého, a Míša se bázlivě rozhlížela. Jenom Fabiola si vykračovala neohroženě po cestičce.

„Kam pořád koukáš?“ zeptala se Ela vystrašené Míši. Její hlas ovšem také nezněl příliš pevně.

„Bojím se těch krys,“ zašeptala Míša.

„Kdyby tady byly krysy, Fabiola by si s nimi poradila, ne?“ namítla nejistě Ela.

„Mně se tu náhodou líbí!“ zvedla oči od telefonu Bára. „Podívejte, je poznat, že tu někdo pěstoval růže.“

Byla to pravda. Krásně vonící růže se draly přes spadané větve a vysokou trávu. Když se holky podívaly pozorně, bylo patrné, kde kdysi bývaly záhony.

„Dřív to tady muselo být hezký…“

Najednou Ela uviděla pěkně vyplevelený záhonek s mrkví! A vedle kedlubny! A tahle chatka měla sice pár tabulek vysklených, ale jinak vypadala docela zachovale! Zarazila holky pohybem ruky. „Pšt. Někdo tam je!“

„Živly!“ vyděšeně vypískla Míša.

„Co to vlastně jsou ty živ…“ chtěla se zeptat Bára, ale rázem zmlkla. Zpoza keřů se totiž vynořily dvě hlavy. Jedna, s dlouhými bílými vlasy a vousy, patřila staršímu pánovi a druhá, s šedivými kudrnami pod pestrobarevným baretem, zase starší paní. Zvědavě holky pozorovali.

Sesterstvo ucouvlo. Hlavně pán totiž vypadal opravdu zvláštně, trochu jako čaroděj, protože měl docela dlouhé bílé vlasy i vousy. Čarodějný vzhled jenom trochu kazila motyčka, kterou držel v ruce místo kouzelné hůlky.

A taky měly pocit, že se na ně dívá víc párů očí než jenom dvoje, a poplašeně se snažily zorientovat. Měly pravdu. Ve stínu u chatky bylo bidýlko, na kterém seděly dvě sovy, jedna malá a jedna větší. Vypadaly rozespale a teď na ně upíraly obrovské oči úplně bez mrkání.

„Ahoj, holky, nedáte si třešně?“ oslovila je paní. „Máme jich letos tolik, že je vůbec nemůžeme spotřebovat.“

„D…d…dobrý den.“ Bára se vzpamatovala jako první a ozvalo se v ní dobré vychování.

„Dobrý den!“ uklonil se trochu pán. „To je mi ale nádherná kočka! Ale počkej, vždyť ty jsi přece Fabiola! Já jsem hlava děravá…“

„Mňau,“ přisvědčila oslovená, a holky úžasem otevřely pusy. Jak je možné, že tihle dva zvláštní lidé znají kočku paní Marie? I velká sova rozpřáhla křídla a zamávala Fabiole na pozdrav.

„Vy se znáte?“ sebrala Ela veškerou svoji odvahu a zeptala se. Nejradši by se ale otočila a utekla. Něco na tomhle místě i lidech jí připadalo opravdu podivné, přestože se oba usmívali a vůbec nevypadali nebezpečně. A když je Fabiola zdraví a vypadá přitom potěšeně, tak přece žádné nebezpečí nehrozí, nebo ne?

„No baže, že se známe,“ přikývla paní. „Léta létoucí. Fabiola si sem občas za námi přijde popovídat. Ale co tady děláte vy? Nikdo z lidí sem už dlouho nechodí.“

„Popovídat?“ blesklo hlavou Ele.

Holky si toho asi nevšimly, protože Bára odpověděla: „My jsme to sem přišly nafotit a nafilmovat, protože se tady bude bourat.“

„No jo, bourat,“ přisvědčila Míša. „Něco se tu bude stavět.“

„My víme,“ přikývli paní s pánem a vypadali smutně.

„Budete se asi muset vystěhovat, že?“ soucitně se zeptala Míša. „Vy tady bydlíte pořád? I v zimě? Není vám tu zima? Jé, promiňte, asi se moc ptám, že?“ zčervenala a naklonila se k Ele. „Ale vůbec nevypadají jako živly,“ pošeptala jí.

„Pst!“ žduchla ji pohoršeně Bára, ale stejně už bylo pozdě. Ti dva Míšu slyšeli a rozesmáli se na celé kolo.

„Jestli vypadáme jako živly, tak to jsme náramně hrdí. Protože živly, to jsou mocné síly přírody, které tvoří základ světa.“

Holky zrudly, až byly červené skoro jako pivoňky na vedlejším záhonu.

„My se hrozně omlouváme,“ snažila se situaci žehlit Bára. „Trochu jsme se bály, protože nový starosta říkal, že tu jsou krysy, živly a tak… Proto se tu taky bude bourat, kvůli tomu, že je tu takový bord… boršus,“ moc se jí ta diplomacie nedařila.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sesterstvo a síla moci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.