VIRUS OMEGA

MARK E. POCHA

Carcosa 2022

Tento příběh je fikce. Všechna jména, postavy, místa a děje si vymyslel autor a jejich podoba s reálnými osobami či událostmi nebo institucemi a místy je čistě náhodná. Fiktivní obsah mají rovněž všechny obrazové nebo zvukové propagační materiály související s knihou a nelze je zaměňovat s realitou.

Copyright © Mark E. Pocha, 2022

Překlad (translation) © Milan Žáček, 2022

Obálka (jacket illustration) © Peter Cwoky Murín, 2022

Grafická úprava obálky (jacket layout design) © studio Carcosa

Czech edition © Carcosa – Tatiana Žáčková, 2022

ISBN 978-80-88243-64-9 (tištěná verze)

ISBN 978-80-88243-70-0 (ePub)

ISBN 978-80-88243-71-7 (Mobi)

Všechna práva vyhrazena!

Tuto knihu věnuji dvěma vzácným človíčkům:

Zuzance Agnes a malé Emmce.

Daddy vás miluje.

Takhle tedy končí svět –

kdepak velkým třeskem,

jen tichým

zakašláním

Neznámý internetový básník

Předmluva (jaro 2020)

Jak rychle se všechno kolem nás dokáže nenávratně, katastrofálně změnit…

Píšu tento příběh v době, kdy virus SARS-CoV-2 (tzv. koronavirus), který způsobuje onemocnění zvané COVID-19, vyrazil za hranice země svého původu – Číny – a bují na všech kontinentech v podobě obtížně zvladatelné pandemie.

To si takhle ráno vyjdete na dvůr, zívnete a napřed se zdá, že život je v úplném pořádku: ožívá příroda, ptáčci štěbetají a sluníčko praží, jenže pak…

Začíná to nenápadným zakašláním.

Pokračuje hořícím čelem, nevolností, dýchacími obtížemi…

A dál?

Itálie hlásí přes jedenáct tisíc mrtvých, Španělsko jich eviduje kolem osmi tisíc; neustále přibývají další a další případy. Podle aktuální statistiky (worldometers.info/coronavirus) se koronavirem celosvětově nakazilo 799 741 lidí, přičemž 169 995 se z nemoci vyléčilo.

COVID-19 si zatím vyžádal dohromady 38 721 obětí.

Předpokládám, že nejsem jediný, komu v mysli jako čert z krabičky vyskočila otázka: Je tohle konec světa, jak ho známe?

***

Na Slovensku byla 12. března 2020 vyhlášena mimořádná situace a zákaz organizování veřejných akcí. Ve společnosti rezonují výhružně znějící slova a slovní spojení: lockdown, výjimečný stav…

Lidé nosí roušky, mnozí si je sami šijí doma; nosí zdravotnické rukavice, zpřísnily se požadavky na hygienu… Heslem dne je trojčlenka Rouška – ruce – rozestupy.

Pomůže nám to? Podaří se udržet epidemiologickou křivku dostatečně nízko do té doby, než odborníci vynaleznou funkční vakcínu?

***

Podle jistého zpravodajského portálu máme v současnosti 363 potvrzených pacientů; většina se léčí doma. Jedna čtyřiaosmdesátiletá žena s pozitivním testem podlehla srdeční příhodě; další úmrtí, v němž by měl prsty nový koronavirus, zatím neevidujeme.

V sousedním Česku registrují úmrtí čtyřiadvacet.

***

Život je nejvyšší hodnota; na tom se s výjimkou cyniků nejspíš shodneme všichni. Avšak…

Jsou zde i další nezanedbatelné faktory, které přímo ovlivňují jeho kvalitu. Například dostupnost nejrůznějšího zboží a míra pohodlí, jíž náš život dosahuje. A tady přicházejí problémy. Obchody, s výjimkou potravin či lékáren, byly totiž uzavřeny a výroba stojí – ekonomika se otřásá v základech, ve vícero podnicích hrozí propouštění a je zřejmé, že vrchol koronavirové krize nás teprve čeká…

***

V románu VIRUS OMEGA vycházím ze skutečného života; z reálných základů, které samozřejmě dramatizuji za účelem zintenzivnění čtenářského zážitku. Svět v mé knize netrápí corona, nýbrž „omegavirus“ – tedy konečná, „vyhlazovací“ choroba, která má obrovskou virulenci a šokující úmrtnost – přes 90 %. Společnost rychle, takřka ze dne na den, upadá a zákony platí už jen do té míry, nakolik jste je ochotní dodržovat…

Hlavní hrdinové příběhu – skupinka mladých Slováků – se přesouvají zdecimovaným jižním Slovenskem od západu na východ (směr Rimavská Sobota). Po cestě se dostávají do víru událostí, na něž člověka nemohla připravit žádná škola.

Jak se jim podaří vyrovnat se s nástrahami, při nichž jde o holý život?

A navíc: když se ocitnou v situaci, v níž budou muset řešit závažná morální dilemata, co převáží: naučené vzorce chování, lidskost nebo animální pud přežití?

Pro každého ze skupinky bude tenhle „road trip“ tou nejtěžší životní zkouškou.

A pro někoho možná i tou poslední.

***

Milí čtenáři,

věřím, že četba této adrenalinové, místy šokující jízdy s výraznými psychologickými prvky pro vás bude stejným zážitkem, jakým pro mě bylo její psaní (šlo to rychle – až děsivě rychle, jako by nade mnou převzalo kontrolu podvědomí a vytvořilo si vlastní katastrofický scénář… Během spontánního, intenzivního tvůrčího maratónu o délce několika málo dní jsem ťukal do klávesnice jako datel, až mi z toho tuhla zápěstí a šly oči šejdrem).

Zároveň doufám (a modlím se), že realita bude vůči lidstvu milosrdnější než literární fikce. Zjistíme to možná už zanedlouho.

Opatrujte se, přátelé.

Mark E. Pocha

Předmluva II (podzim 2021)

Stále jsme naživu.

Utrpěli jsme ztráty – vážné a bolestivé, ale žijeme.

A jdeme dál.

***

Jen v naší rodině došlo za poslední rok ke třem úmrtím (z otcovy strany), kdy byl jako příčina smrti uveden COVID. Já sám jsem virus překonal na Vánoce, se středně těžkým průběhem. Horečky 39,5 stupňů Celsia vám pátý den už pěkně lezou krkem. Alespoň jsem se neudusil kašlem…

I to je něco, ha-ha (zasmála by se vlastnímu fórku Kvítka, jedna z hrdinek této knihy).

Ale co jiného můžeme ve své bezmoci tváří v tvář Zubaté dělat, než se jí vysmát do očí?

***

Suchá statistika: Na covid onemocnělo celkem dvě stě sedmnáct milionů obyvatel planety Země. Z toho pět a půl milionu lidí nákaze podlehlo.

To je skoro, jako by vymřelo celé Slovensko.

V Česku do dnešního dne zaznamenali jeden a půl milionu nakažených.

Statistika úmrtí: třicet tisíc.

Na Slovensku bylo zaznamenáno tři sta devadesát pět tisíc případů nákazy a přes dvanáct tisíc úmrtí.

A mezitím…

Začala masivní očkovací kampaň. Známé tváře z politiky, vědy, ale i šoubyznysu hlásají na billboardech, že „Vakcína je svoboda“. Jedna část populace vřele souhlasí (až příliš vřele, zdá se mi), zatímco druhá nesouhlasí, podezírá farmaprůmysl z kšeftu tisíciletí a organizuje protesty.

Byla zahájena tzv. „očkovací loterie“ (pro ty čtenáře z České republiky, kteří nevíte, o co jde – ani to vědět nechtějte. Vážně. Mohlo by se vám udělat špatně od žaludku).

A v době, kdy píšu tyto řádky, tedy koncem léta a začátkem podzimu, se očekává už „třetí vlna“ (nebo možná už i čtvrtá, popravdě, ztrácím přehled).

***

Bude zakrátko následovat další lockdown?

Čeká márnice v nejbližších měsících nový nápor zubožených těl?

Utrží lidstvo, které během pandemie tak dramaticky změnilo své životní návyky, další drtivý úder?

To, milí přátelé, bude jasné až ve chvíli, kdy bude tato kniha dávno na světě.

Držme si proto navzájem palce.

Nejen proto, abychom přežili.

I proto, aby se tento šílený svět zcela nevymkl kontrole.

Tak jako v této knize.

Mark E. Pocha

Mama, tato, ujo, teta…

Je koniec sveta.

Richard Müller

PŘEDEHRA

„Nevidíme důvod k panice a obavám.“

Prohlášení Ministerstva zdravotnictví SR (18. 3. 2020)

***

21. 3. 2020, Bratislava

(Přepis telefonátu na Operační středisko zdravotnické záchranné služby Slovenské republiky)

„Dobrý den, tísňová linka, tento hovor je nahráván. Co pro vás můžu udělat?“

„Hal-grrkkkkchhh, kchkchggaaar!“

„Haló, slyšíme se?“

„Kchchhaaloooooo… Panebože… Vykašlávám krev… Hodně krve, kchhhh…“

„Vaše jméno a bydliště, prosím.“

„Tady Mária Eliášová z Ružinova, kchchhhh…“

„Paní Eliášová, jaké další příznaky pociťujete?“

„Celá… hořímmm… Aach… Bože, Panenko Maria milosrdná… Kchhhh!“

„Slyšíme se? Haló? Paní Eliášová?“

„Aaaaaaaach… Nedokážu se ani pohnout… Gaaaaar… Prosím… Pošlete… Doktora…“

„Kolik vám je, paní Eliášová?“

„Mně… Sedmde-sát… dvamnn kchhh…“

„Paní Eliášová, podle nařízení vlády Slovenské republiky se s platností od dnešního dne neposkytuje rychlá zdravotnická pomoc osobám starším sedmdesáti let, a to z důvodu nedostatečných zdravotnických kapacit. Zároveň jsem povinna vás upozornit, že nesmíte opouštět byt, dokud se váš stav sám nezlepší, nebo dokud… Ehm… Pokud toto nařízení porušíte, hrozí vám pokuta ve výši až tři tisíce euro. Můžete potvrdit, že jste mi rozuměla?“

„Ach panenkomariasvatábohorodičko… Tak… kch… sanitka… nepřijede?“

„Děkuji za potvrzení, na slyšenou.“

„Ha… Haló? Ha-??? Kchkchkch… kchkchkchkchkch… Prosím… GRRRAAAAARRRRRRRRrrrrrrr…“

PRVNÍ DĚJSTVÍ

Na cestě

Na ceste 540
človek si musí zakričať,
že život má zrazu celkom iný zmysel.

IMT Smile

1

Když podvozek mikrobusu prosvištěl nad potrhaným plakátem, ze kterého se šklebil komiksový antihrdina Deadpool, plakát se vznesl do vzduchu, chvíli plachtil a nakonec se zadní stranou přilepil na svodidla, oddělující dva proudy dálnice R1.

Deadpool dvěma roztaženými prsty naznačoval písmeno V, symbol vítězství.

Na ústech měl roušku a nad hlavou křiklavý nápis: BUĎ HRDINA!

Byl krásný slunečný den; vrcholilo jaro, příroda byla v rozpuku a mikrobus, světlemodrý volkswagen, uháněl po er-jedničce směrem na východ.

Byl krásný slunečný den, ale něco bylo přece jenom jinak než obvykle…

Za prvé: karoserie mikrobusu byla posprejovaná vulgárními nápisy.

Za druhé: řidič se s vozidlem řítil v protisměru.

Za třetí: na dálnici nebyl žádný jiný dopravní prostředek.

Pokud tedy nepočítáme vraky s mrtvými.

„Nezvládli to,“ zahuhlal s plnou pusou Franta ze sedadel v zadní řadě. „Vůbec, ale vůbec to nezvládli.“

Cpal se arašídy z pytlíku, házel je do sebe po celých hrstech. Neustále musel něco chroupat – svět se možná řítil do sraček, ale on nehodlal do těch sraček vlítnout o hladu.

Navíc, dlabání prospívalo jeho nervům.

A to si pište, že jeho nervy to v těchto dnech potřebovaly. Ne náhodou byl neoholený a uhlově černé vlasy mu trčely halabala do všech stran.

Franta měl všechna tři zadní sedadla pouze pro sebe a tak mu to i vyhovovalo. Během karantény slušně přibral – prokrastinace v paneláku si vybrala svou daň – a mohl se pohodlně rozvalovat.

Před ním seděla Kveta, přezdívaná Kvítka, s manželem Matúšem; mezi nimi loketní opěrka ztracená pod notesem a automapou. Pod nohama jim chrastily prázdné plechovky od energetického nápoje HELL.

Čertík z loga nápoje se šklebil, jako by všem přál přesně to, co je čeká.

Za volantem mikrobusu (byl to model Transporter, modernější verze ikonického „hippie autobusu“ z šedesátých let) seděl vždy soustředěný Roman, Frantův starší bratranec, nekorunovaný velitel posádky.

Na vedlejším sedadle se vezla Aďa, jeho aktuální přítelkyně. Ladně tvarované nohy, pokrčené v kolenou, měla opřené o palubní desku. Na chlapské pohledy mívala tahle stehna přímo magnetický účinek.

Jako by vyloženě žadonila o příval polibků.

Momentálně polibků Romanových úst.

Od chvíle, kdy tenhle čerstvý čtyřicátník vycouval z patnáctiletého manželství, střídal jeden vztah za druhým. Byl fešák, vysoký, inteligentní a mužný, a ženy v něm viděly něco, o čem říkaly, že je „temné a sexy“.

Možná za to mohla jeho neodmyslitelná černá kožená bunda.

Nebo možná démoni minulosti, kteří se čas od času probudili a nechali projevit jeho horší Já.

Roman ženy jen střídal a střídal; přelétal jako včelka z květiny na květinu, jako by ustavičně něco hledal, ale ne a ne to najít. Jeden objekt touhy rychle měnil za další. Teď se ale zdálo, že Aďa by konečně mohla vydržet déle než předchozí „lásky“…

Pokud, samozřejmě, zítra všichni neumřou.

Nebo už dnes.

Ve světě, kde vládne virus omega, člověk nikdy nemůže vědět, kdy na něho Zubatá ukáže svým kostnatým prstem.

Franta spolkl rozžvýkané oříšky a navázal: „Pamatujete na to období těsně před třetí fází? Jak nám všichni slibovali hory doly? Dokonce i prezidentka. Každej den si prej telefonovala s tím nebo oním papalášem… A co z toho? I Johnson umřel i Merkelová i Makarón. Ale prej ona je novej Havel, no jasněěě…“

„Havel, ten aspoň něco uměl,“ nadhodil Matúš.

U nohou měl flašku nestvillky, levné slovenské whisky. Zvedl ji, odšrouboval zátku, odfoukl si z čela pramen tmavých neumytých vlasů a pořádně si přihnul.

„A co, prosím tě?!“ chtěl vědět Franta.

„Hrát divadlo,“ zahlásil zepředu Roman.

Ztišil autorádio, které do té chvíle vyřvávalo kultovní song o smrti od kapely Blue Öyster Cult: „Roční období se nebojí Smrti, vítr, slunce ani déšť… Dokážeme být úplně stejní… Tak pojď, zlato, neboj se Smrti, drž mě za ruku…“

Rozhlas přestal vysílat v sobotu, hudba hrála z archivu empétrojek.

Po Romanově poznámce o divadle vyprskli smíchy – všichni, kromě Matúše.

„Ne že byste radši pili se mnou,“ zamručel Pan Uražený. „Ále co, aspoň mi víc zůstane.“

„Co je třetí fáze?“ zeptala se Kvítka svým jemným, zpěvavým hláskem.

Sluneční paprsky jí pražily na bledé líce, z nichž jí svítily pihy. Roman, zkušený hudební producent, přisuzoval jejímu hlasu velký význam. Tipoval, že by mohla prorazit v šoubyznysu jako zpěvačka. Měl v branži kontakty a rád by jí k tomu dopomohl…

Pokud by ještě nějaký šoubyznys existoval.

„Preppeři mají společenskej vývoj po katastrofický události velkýho rozsahu rozdělenej do tří fází,“ řekl Roman.

„Kdo jsou preppeři?“ zašvitořila Kvítka.

„To jsou ti, co vyrábějí ten bublinkovej nápoj, Doktor Prepper,“ ušklíbl se Matúš. „Tos nevěděla?“

„Ha-ha,“ šťouchla ho do žeber přes loketní opěrku.

„Vážně,“ vypoulil oči a vycenil zuby, „s karamelovou příchutí. K nám se nedováží, protože prej nemáme rádi karamel.“

„Preppeři jsou lidi, co se věnujou přípravám na konec světa, nebo, ehm, jak tomu říkají oni sami – soudnej den,“ vysvětloval Roman. „Připravujou se teoreticky i prakticky. Často jde o válečný veterány, ale patří mezi ně i lidi, co mají rádi sci-fi a katastrofický scénáře… A taky strašně moc volnýho času a fantazie.“

„A jak se teda připravujou?“ chtěla vědět Kvítka.

„No, normálně si sepíšou seznam věcí nezbytnejch pro přežití a potom postupně všechno nakupujou do zásoby. Od hektolitrů pitný vody přes suchou stravu až po zbraně… Někteří si doma na zahrádce vybudujou i betonovej bunkr.“

„Trošku extrém,“ prohodila Adriana a položila ruku na Romanův zátylek. Začala si prsty pohrávat s přítelovým uchem. Bezděčně ji napadlo, jak ho může mít tak tvrdé a neohebné. Její nebožka babička měla uši jako lopuchy.

„Jo, ale blackout zvládli líp než ostatní lidi,“ poznamenal Franta vzadu. „Když vláda vypnula zemi a museli jsme zůstat doma, oni byli připravení po všech stránkách.“

„A nakonec nám ani ten blackout nepomohl,“ povzdechla si Aďa. „Jakmile si všichni začali lízt na nervy z tý uzavřenosti.“

Roman pokračoval: „Všechno to křečkování má svůj důvod. Preppeři chápou, že jakmile dojde ke katastrofické události – ať už k obrovským záplavám, tornádu nebo – jak je to v našem případě – pandemii, společnost se začne měnit.

V první fázi, těsně PO události, ještě všechno víceméně funguje, akorát v omezeným režimu. Dá se dostat k potravinám i lékům, dá se všude dovolat. Jasně, někde může vypadnout elektrika nebo přestane týct voda z vodovodu, ale díky státní pomoci si časem všechno sedne. Ale pokud si do určitý doby všechno nesedne, nastává druhá fáze…“

Když mluvil, ruce držel předpisově na volantu, pevné a sebejisté; oči nalepené na vozovku. Teď se na chvilku odmlčel a poodtáhl nohu z plynového pedálu. Míjeli totiž převrácenou audinu – měla pomačkanou celou karoserii.

Zpod vraku trčela lidská ruka.

Lidstvo vymíralo a vymíralo rychle: někdo skonal násilnou smrtí, většinu skosil omegavirus (na mnohé to teprve čekalo), a kdo si nedal pozor, skončil hlavou dolů na dálnici, s rukou vystrčenou z okénka, jako by žádal o podání pomocné dlaně.

Byla to dost malá ruka na to, aby každému v mikrobusu docvaklo, že patřila dítěti.

Hodovala na ní velká černá vrána, a když prosvištěli kolem, dotčeně se vznesla k modré obloze.

Odkryla tak velký rudý otvor v zápěstí, z něhož jako kabely trčely žíly a šlachy.

***

Posádka volkswagenu na chvíli ztichla – rozhostilo se ono příslovečné hrobové ticho.

Ano, viděli hromadu mrtvých na televizní obrazovce; naživo viděli černé pytle v ulicích, v nichž armáda odnášela těla, ale pohled na zničenou nevinnost, na kvítek, který uvadl dřív, než stačil rozkvést do plné krásy, byl nejen srdcervoucí, ale zároveň zdrcující.

Potom Roman znovu dupl na plyn a pokračoval: „V druhé fázi začíná panovat nedostatek a strach. Obchody už nejsou plný potravin, logistika selhává, některý produkty dostávají občané pouze na příděl. Výpadky proudu jsou čím dál častější, protože není dost servisních pracovníků – i elektrárny potřebují obsluhu. Čím dál víc lidí začíná chápat, že státní orgány situaci náležitě nezvládají, a ve společnosti narůstá panika.“

„Tím jsme si prošli teprve nedávno,“ ozval se Franta.

Naklonil se dopředu, hlavou mezi Matúše a Kvítka: „Pamatuju si na ty fronty před Kauflandem. Lidi brali hajzlpapír jako šílení, dokud se nezavedly kvóty. Stejně tak vodu, mouku, cukr a sůl.“

Roman přitakal, pootočil hlavu doprava a políbil Adinu dlaň.

Vysloužil si za to zamilovaný úsměv.

„První a druhá fáze můžou trvat různě dlouho, od několika týdnů po celé měsíce,“ pokračoval, když upřel oči zpátky na vozovku. „Jenže potom… Přechod do poslední, třetí fáze, je náhlý a rychlý. Je to tehdy, když média vysílají jenom sporadicky. Nemá totiž kdo vysílat. Všichni si začínají hledět svýho. Peníze ztrácejí hodnotu, protože do popředí se derou základní existenční potřeby. Vláda už nezvládá udržovat pořádek – policajtů je málo a svoje životy proti rozzuřenýmu, vyhladovělýmu davu by nasazovali jen neochotně… A potom stačí jedinej výstřel… A všechno se vymkne z ruky.“

„A co armáda? Tanky?“ rozhodil ruce Matúš. Whisky v láhvi zažbluňkala.

„V některejch zemích, kde je silná tradice vojenský služby a pevná ruka režimu, se jim to daří držet dýl. Proto Čína a taky Rusko zatím nemají takový problémy jako my. Zkus ale běžnýmu vojákovi, co nikdy nestřílel na živý cíle, přikázat, aby pustil dávku ze samopalu do civilního obyvatelstva. Devět z deseti to neudělá.“

„Nechci obhajovat totalitní režimy,“ skočil bratrancovi do řeči Franta, „ale Evropská unie selhala na celý čáře. Videokonference lídrů o krizový situaci v bezpečí domova? Vždyť je to směšný. Totálně odtržený od reality!“

S těmi slovy se svalil zpátky dozadu na sedadlo.

Roman dodal: „Tak či onak, Čína i Rusové a ještě někteří další se celkem drží, zato my…“

„Už jsme ve třetí fázi,“ vydechla Kvítka.

Na to neodpověděl nikdo – nebylo třeba.

„Pamatujete? Hlásili, že kriminalita klesá, ještě na začátku…“ připomněl Matúš. „A jak rychle se to zvrtlo!“

„Ano, zpočátku klesala,“ přisvědčil Roman, „protože nikdo, včetně nekalých živlů, nevěděl, co se vlastně děje a jaký to bude mít důsledky. Lidi zalezli a čekali. Potom prezidentka souhlasila s vyhlášením výjimečnýho stavu na tři týdny. A když ani tenhle experiment virus nezastavil… Tehdy se ti, co v sobě mají výraznější pozůstatky neandertálců než my ostatní, chopili příležitosti.“

„U nás, v Zámkách, podpálili sousední činžák,“ poznamenal Franta jakoby nic. „Někdo pustil na plný koule Rytmuse a oni z oken vyhazovali nábytek a nakonec to celý zapálili.“

„To ses posral,“ vydechl Matúš.

„Je to jenom pár dní,“ dokončil Franta. „Kdyby pro mě nepřijel Roman, tak nevím…“

„Och,“ vydechla Kvítka.

„Já jsem slyšel, že ke konci už doktoři nutili ženy rodit s respirátory,“ prohodil Matúš.

Mluvil rychle a horečně pohyboval rukama. Mohl za to částečně alkohol, částečně nervozita a částečně jeho neurotická povaha. „A když odmítly, tak je přivázali k posteli a nasadili jim je násilím.“

„Panebože,“ otřásla se Kvítka.

„No vážně, ale to není nic, nemocnice byly přeplněný a kontaminovaný, tak je vzali na internáty, rodily doslova na starých matracích…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Virus omega.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.