Přeloženo z anglického originálu:
THE GREEN NEW DEAL:  Why The Fossil Fuel Civilization Will  Collapse By 2028 and The Bold Economic Plan To Save Life On Earth
First published in the United States by St. Martin’s Press, an imprint of St. Martin’s Publishing Group.
Copyright © 2019 by Jeremy Rifkin
Translation © Alžběta Polišenská, 2021
Czech edition © Walden Press s.r.o., 2022
Cover © Economia a.s. (koláž Studio Divize)

Autoři doprovodných textů:
© Jiří Kůs, 2021
© Danuše Nerudová, 2021
© Jakub Hruška, 2021
© Dagmar Milerová Prášková, 2021
© Štěpán Chalupa, 2021
© Lenka Krákorová, 2021

Odborná supervize a redakce: Tomáš Jungwirth, vedoucí Klimatýmu Asociace pro mezinárodní otázky (www.amo.cz)

Veškeré obrazové materiály byly použité se svolením autorů nebo držiteli vlastnických práv.

Vydal:
Walden Press s.r.o.
Jana Masaryka 28
120 00 Praha 2
T: 257 218 474
E: info@waldenpress.cz
www.waldenpress.cz
www.biobooks.cz

Aktualizace: březen 2022

ISBN 978-80-908015-4-7 (pdf)
ISBN 978-80-908015-5-4 (epub)
ISBN 978-80-908015-6-1 (mobi)

Všechna práva vyhrazena. Žádná část knihy nesmí být kopírována, rozmnožována či jinak šířena bez souhlasu nakladatele.

Jeremy Rifkin

foto: Shutterstock

Poznámka nakladatele

Zcela příznačně jsme tuto knihu odesílali do tiskárny v době probíhajícího klimatického summitu v Glasgow. Nevěděli jsme, jak tato pro budoucnost planety klíčová mezinárodní konference OSN dopadne.

I přes neúprosná fakta a silný tlak veřejnosti nebylo možné odhadnout, jakým směrem se svět reprezentovaný politiky vydá. Zda bude nadále upřednostňovat metriky soustavného růstu na úkor životního prostředí (např. HDP), anebo najde a přijme i jiný způsob našeho působení na Zemi.

Dosud převládající vylučovací poměr obou směrů se promítl také do názvu českého vydání knihy Jeremyho Rifkina. Sami zastáváme názor, že Green Deal, i přes svou chladnou ekonomicko-byrokratickou povahu, je správnou cestou. Ne-li jedinou.

Velice si proto vážíme zapojení všech autorů, kteří vyslyšeli naši nabídku a doplnili Rifkinův text. Na konkrétních příkladech dokládají, že tato kniha není dílem „à la these“. Že i v Česku má své příznivce. Podnikatele, vizionáře, vědkyně, producentky a řadu dalších osobností, které svou každodenní aktivitou možná překonávají americký diskurz popisovaný Jeremym Rifkinem.

Autor se zaměřuje na proměnu na úrovni korporací. Velkého světa peněz. Přestože sami jsme příznivci transformace „zdola“, filozofie nerůstu a šetrnosti v každém aspektu lidského činění, uvědomujeme si, že změna, které musíme dosáhnout, je příliš velká a zásadní na autonomní procesy a hnutí.

Ostatně proto jsme se Green Deal rozhodli vydat. Jsme přesvědčeni, že v České republice, která je plná kreativních, otevřených a inovativních lidí, mohou Rifkinovy závěry dále klíčit. A ve stovkách případů se tak již děje.

Víme, že mnohé napsané v této knize může být i přes četný faktografický aparát považováno za bezuzdný idealismus. Utopii, jak slýcháme i od Rifkinových kritiků mezi českými intelektuály. Uklidňuje nás, že podobně byla přijímána i jeho starší publikace The Third Industrial Revolution z roku 2011. A přesto se, deset let po jejím vydání, četné autorovy vize staly skutečností.

K takovým příkladům patří třeba nanotechnologie. A právě Jiřího Kůse, demiurga tohoto materiálu a procesu v Česku, jsme požádali o první kritické čtení této Rifkinovy knihy. Jeho cenné poznámky a komentáře, nevyhýbající se ani kritickému náhledu, najdete viditelně oddělené od původního textu.

Věříme, že společně s podnětnými úvody, epilogy i vybranými tuzemskými „best practices“ bude tato publikace hodnotným a účinným příspěvkem ke změně oficiálního kurzu České republiky. Stejně jako u dalších našich titulů na ni navazuje profil na LinkedIn. Těšíme se i na váš příspěvek ke Green Dealu!

Jiří Hlinka a Radka Hájková

Walden Press

Listopad 2021

Poznámka editora: Rifkinem používané klíčové slovní spojení The Green New Deal nebo místy i The Global Green New Deal jsme se rozhodli překládat jako Nová zelená dohoda (přestože některé oficiální prameny užívají český ekvivalent Zelená nová dohoda). Jde však o program vztažený k USA, jiný než European Green Deal (Evropská komise, 2019), pro nějž se již zavedl překlad Zelená dohoda pro Evropu. Zdá se, že postupem času se pro celý soubor politických a ekonomických aktivit vedoucích ke klimatické neutralitě nejpozději do roku 2050 vžívá zkrácený originální název: Green Deal. Věříme, že v kontextu konkrétních sdělení bude použití Nová zelená dohoda / Zelená dohoda pro Evropu zřetelné.

Odborným lektorem knihy je

Marketingovým partnerem

knihy je

Mediálním partnerem

knihy je

Obsah

Úvodní slovo: Danuše Nerudová

Předmluva: Jakub Hruška

Předmluva: Jiří Kůs – NanoSPACE a mé setkání s vizemi Jeremyho Rifkina

Jeremy Rifkin: Úvod

Část 1 Velká změna: závody v odpojení od fosilních paliv a jejich uvízlá aktiva

Kapitola 1 Pozor na to: tady jde o infrastrukturu!

Kapitola 2 Moc (a energie) patří lidem: slunce a vítr jsou zdarma

Kapitola 3 Život bez uhlíku: Autonomní elektromobilita, nodální budovy s internetem věcí a inteligentní ekozemědělství

Kapitola 4 Bod zvratu: Kolaps civilizace fosilních paliv kolem roku 2028

Část 2 Nová zelená dohoda: povstání z popela

Kapitola 5 Obr se probouzí: Penzijní fondy se ozývají

Kapitola 6 Ekonomická transformace: Nový sociální kapitalismus

Kapitola 7 Mobilizace společnosti: Záchrana života na Zemi

Poděkování

Doslov: Štěpán Chalupa – Obnovitelná energie v České republice: Co nejrychleji dohonit zpoždění

Doslov: Dagmar Milerová Prášková – Evropský kontext a cirkulární ekonomika

Poznámky a zdroje

Příloha Green Deal jako akcelerátor podnikání

Danuše Nerudová
foto: Mendelu.cz

Úvodní slovo

Prof. Ing. Danuše Nerudová, Ph.D.,

ekonomka a rektorka Mendelovy univerzity v Brně

Kniha Jeremyho Rifkina Green Deal: Strašák, nebo jedinečná šance? je mimořádná v tom, že přináší nefalšovaný americký pohled na vývoj a řešení klimatické krize. Pro nás Evropany je to pohled velmi cenný, neboť odhaluje zásadní odlišnosti v přístupu k řešení klimatické krize. Až historie zřejmě ukáže, který přístup bude ten lepší a efektivnější. A v čem spočívá ona odlišná americká cesta? V tom, že ve Spojených státech přichází transformace na bezuhlíkovou ekonomiku (Rifkin ji nazývá jako inteligentní bezemisní průmyslová revoluce) „zespodu“. Zásadní roli dle Rifkina sehrály univerzity, které začaly vytvářet tlak ve veřejném prostoru, jenž vedl k tomu, že největší institucionální investoři – veřejné penzijní fondy, které na rozdíl od těch evropských disponují obrovským kapitálem, mění své investiční strategie. A masivně začínají investovat do zelené ekonomiky. Na rozdíl od Evropy bez dotací.

Rifkin hovoří o tom, že v Nové zelené dohodě jde především o infrastrukturu – internet, big data, digitální komunikaci, zelenou bezemisní elektřinu, bezpilotní auta jezdící po inteligentních silnicích a bezemisní budovy produkující elektřinu. Pro evropského čtenáře přináší nezvykle kritický pohled, jak právě v investicích do digitální infrastruktury USA ve srovnání s Evropou zaostávají. V této souvislosti je třeba si uvědomit, že Rifkinova kniha vznikla ještě před covidem. Neodráží tedy masivní rozvoj digitalizace tak, jak jsme ho svědky poslední rok a půl. Neodráží také Bidenův plán investic do infrastruktury z dubna 2021, který představuje historicky nejvyšší investice do infrastruktury v USA po druhé světové válce.

A právě poslední rok a půl lze označit za klíčový, respektive přelomový. Covid totiž jako katalyzátor odhalil všechna slabá místa, která současný ekonomický model, v němž funguje naše společnost, má. Odhalil, že jediným cílem nemůže být maximalizace zisku, protože ta vede k tomu, že může ohrožovat např. zdravotní, potravinovou, ale i klimatickou bezpečnost. A tak se snaží jednotlivé vlády i mezinárodní platformy využít covid jako příležitost a nastavit nový ekonomický model, který by lépe reflektoval bezpečnost a ohrožení, kterému čelíme.

V rámci ekonomické obnovy po covidu se členové Evropské unie dohodli na bezprecedentních investicích do klimatických cílů v rámci nového evropského rozpočtu „EU Generation Next“, který počítá se společným evropským dluhem, ale také se společnými zdroji, které umožní dluh splácet. A jednou ze zvažovaných variant je v podstatě i uhlíková daň uvalovaná na evropské úrovni (tzv. Carbon Border Adjustment Mechanism) nebo výnosy z emisních povolenek.

Evropská komise představila v tuto chvíli historicky nejambicióznější plán, který se nazývá „FitFor55“, jehož cílem je snížit emise uhlíku o 55 % oproti roku 1990, tj. dosáhnout klimatické neutrality v roce 2050. Prvním krokem by měla být změna systému obchodování s emisními povolenkami, které by se nově měly vztahovat i na leteckou a lodní dopravu. V druhém kroku Komise plánuje zvýšit využívání obnovitelných zdrojů elektrické energie až na 40 % v roce 2030 (pro srovnání v ČR v roce 2021 činí podíl 6,7 %). Dále plánuje opatření v oblasti energetické účinnosti, zrychlení zavádění nízkoemisních způsobů dopravy (v roce 2035 se plánuje zákaz výroby spalovacích motorů) a v neposlední řadě plánuje zavést mechanismus uhlíkového vyrovnávání na hranicích (de facto uhlíkovou daň pro vybrané komodity ze třetích zemí) v případě oceli, cementu, hliníku nebo hnojiv.

Rifkinova Nová zelená dohoda tedy čtenáři umožňuje pochopit kořeny a důvody odlišných způsobů řešení klimatické krize v USA a v Evropě a zároveň vysvětluje a hledá historické paralely. Na základě oněch historických zkušeností a hledání paralel předpokládá, že v roce 2028 dojde ke kolapsu civilizace závislé na fosilních palivech. Nevím, zda jsme mu tak blízko. Každopádně vím, že povinností nás všech je žít takovým způsobem, abychom neohrozili generace budoucí. Pevně věřím, že tato kniha přispěje k osvětě a povědomí, že skutečně balancujeme na hranici planetárních limitů a že nám moc času nezbývá.

„(…) Lidé budou mít určitě dojem,

že ty změny přicházejí příliš rychle.

Jenže větším nebezpečím je, že nastanou příliš pomalu.“

Hans Dahlgren,

švédský státní tajemník pro EU k implementaci Zelené dohody pro Evropu

(Hospodářské noviny, 6. 10. 2021)

Jakub Hruška
foto: archiv autora

Předmluva

Prof. RNDr. Jakub Hruška, CSc.

Česká geologická služba a Ústav výzkumu globální

změny AV ČR

Kniha, kterou dostáváte do rukou, je velmi americká, a to nejen proto, že Jeremy Rifkin je americký ekonom. Je velmi americká, protože hlavní silou, kterou se podle něj společenská (ale hlavně ekonomická) adaptace na klimatickou změnu řídí a usměrňuje, jsou investiční peníze. Prostě kapitál. Právě toky a „přemýšlení“ finančního kapitálu velmi ovlivňují americký přechod k bezuhlíkové ekonomice.

Pro Evropana, zvyklého zejména na direktivy EU, následné státní politiky a pak následující dotace (naprosto dominantně unijní či státní, což je oboje jeden zdroj peněz, kterým jsou naše daně) je americká realita značně vzdálená. V Evropě neexistují silné penzijní fondy (máme hlavně státní penze), snad vyjma Norska. Ale zde jsou tyto fondy, založené na ziscích z těžby ropy, v podstatě státní, protože státní jsou i těžařské společnosti. V Americe jsou penzijní fondy největšími investory a mají za úkol zhodnotit vklady zaměstnanců amerických firem. A protože tyto investice musejí být dlouhodobě výnosné, fondy dnes nechtějí investovat do „staré“, tedy uhlíkové energetiky.

Těžba ropy, plynu a uhlí stejně jako jejich energetické využití nejsou v USA dnes považovány za perspektivní investiční odvětví. Naopak za perspektivní je považována „zelená“ bezuhlíková energetika, zejména solární a větrná. A do ní americký kapitál dnes investuje. Z ekonomického hlediska se tak může zdát věc do jisté míry vyřešena – nedostatek investic do staré energetiky přivodí její ekonomickou nekonkurenceschopnost a nová zelená energetika záhy zvítězí. Vrchol poptávky po „starých“ komoditách, jako je ropa, vidí Rifkin zhruba do pěti let. Pak už by měla vítězit nová energetika a vlastně se tím problém emisí skleníkových plynů poměrně rychle vyřeší. A pracovní síla ze staré doby bude mít uplatnění v přestavbě na zelenou alternativu světa.

Tento ekonomický optimismus má ale několik překážek, které Rifkin obvykle zmiňuje jen okrajově, nebo se podle něj vyřeší v dohledné době. Jedním ze základních problémů je neexistence úložišť solární či větrné energie. Dosavadní bateriová úložiště mají z hlediska potřeb lidstva prakticky nulovou kapacitu, a pokud zrovna slunce nesvítí a vítr nefouká, nemáme odkud elektřinu brát – a přitom nový svět bude celý na elektřinu, alespoň dosud (léto 2021) to tak vypadá. I vodík se vyrábí pomocí elektrické energie. Já nepochybuji, že tento problém bude jednou vyřešen – ale jsme konfrontováni s potřebou provést to rychle.

Politickým problémem celé transformace je dále nefunkčnost mezinárodních dohod. Pařížská dohoda z roku 2015, kde se svět zavázal k tomu, že omezí emise skleníkových plynů tak, aby světová teplota nestoupla o více než 1,5 °C, je právně nevymahatelná a po šesti letech od jejího vzniku je vcelku jasné, že se nedodržuje. Mezinárodní panel pro klimatickou změnu (IPCC) ve své výroční zprávě v srpnu 2021 konstatoval, že svět je na cestě k tomu, aby s velkými potížemi udržel oteplení do 2 °C, ale to se povede jen tehdy, pokud se masivní redukce emisí skleníkových plynů rozběhne velmi rychle.

Jenže svět se skládá z jednotlivců a krátkodobých zájmů. Přestože všechny výzkumy veřejného mínění ukazují, že lidé považují klimatickou změnu za skutečnou hrozbu lidstvu, není tato obecná hrozba dostatečná pro přijetí omezení, které se týkají osobního života a komfortu. Není to překvapivé, prostě jsme jako lidé takoví. A to včetně pisatele těchto řádků.

Euroatlantický svět dnes produkuje nejvíc skleníkových plynů na jednoho obyvatele (tedy mimo marginální ropné emiráty Středního východu), protože žijeme na této planetě nejkomfortněji. Ovšem našeho komfortu bezpochyby chtějí dosáhnout i miliardy obyvatel Asie a Afriky. A samozřejmě nás dohánějí prozatím zejména způsoby založenými na fosilních zdrojích. Nesmíme také zapomenout, že velká část „našeho“ spotřebního zboží se vyrábí v Asii a většina zemědělských produktů v Jižní Americe – i my se tedy podílíme na asijských a jihoamerických emisích.

Ani nové technologie, které mají snižovat spotřebu energií, nejsou samospasitelné. Již v 19. století byl objeven tzv. Jevonsův paradox. Je to jev, kdy technologický pokrok přinášející větší efektivitu při využívání určitého zdroje paradoxně zvyšuje spotřebu tohoto zdroje kvůli větší poptávce (místo očekávaného snížení spotřeby). Jedná se o největší paradox environmentální ekonomie (o které vlastně pojednává tato kniha) a je potřeba ho neustále mít na paměti, pokud hovoříme o Zeleném údělu v jakékoliv jeho podobě.

Dobrým příkladem jsou úsporné světelné zdroje – ty sice mají zhruba jen desetinovou spotřebu elektřiny oproti klasickým žárovkám, ale jejich „úspornost“ vede k tomu, že se jich používá daleko větší množství, osvětlují se místa, kde se to dříve nedělalo (např. celé dálnice, obchodní a průmyslové areály, množství poutačů a další objekty). Výsledkem je, že množství elektrické energie na osvětlování nekleslo, a do roku 2030 se dokonce má zdvojnásobit.

Podobně bizarní je to se spotřebou automobilů. U dosud vyráběných vozů se spalovacími motory totiž spotřeba paliv (a tedy emise skleníkových plynů) vůbec neklesá, přestože na jejich emise jsou drakonické normy a technologický pokrok je zde evidentní. Problém je totiž v tom, že auta se neustále kvůli většímu komfortu a bezpečnosti zvětšují. Zatímco stará Škoda 120 z 80. let 20. století vážila 850 kg, dnes oblíbený SUV model Škoda Kodiaq váží přesně dvojnásobek – 1746 kg. Obě auta mají velmi podobnou spotřebu pohonných hmot. Na kilogram váhy auta žere model Kodiak polovinu. Jenže u emisí skleníkových plynů jde o absolutní hodnoty, nikoliv o relativní. Elektromobily tento problém také nevyřeší, ty jsou ještě těžší – plně elektrická Škoda Enyaq váží přesně dvě tuny!

A přestože ji pohánějí elektromotory, prostou fyziku rozhýbání takového kolosu nelze obejít a energii pro její provoz je třeba vyrobit a distribuovat. Elektromobilita postrádá (v klimatickém významu) smysl, dokud nebude veškerá elektřina na její pohon vyrobena z obnovitelných zdrojů, a od této mety jsme velmi, velmi daleko. Zejména při vědomí, že s elektromobily se výrazně zvýší spotřeba elektřiny (odhad pro ČR říká, že o 20–30 % dnešní výroby).

A jsme u dalšího paradoxu dlouhodobých proklamací a krátkodobých skutků. Česká vláda stanovila (nezávazně) konec využívání uhlí pro energetické účely na rok 2038. Přitom z uhlí se vyrobí (rok 2019) 48 % elektřiny. EU stanovila (také prozatím nezávazně) konec výroby aut se spalovacími motory na rok 2035. Provoz elektromobilů bude vyžadovat zvýšení produkce elektřiny o již zmíněných 20–30 %. Již z porovnání těchto údajů je zřejmé, že před sebou vlastně máme velmi nejistou dobu. A to jak z hlediska „závazných“ termínů čehokoliv, tak i z hlediska dostupnosti a ceny mnoha komodit, u kterých jsme si zvykli, že jsou neomezeně dostupné a nejsou příliš drahé. O Zeleném údělu se zpravidla mluví jen ve spojení se snižováním koncentrace skleníkových plynů, která vede k oteplování planety Země. Je to téma společensky i politicky vzrušující, protože mění současné paradigma průmyslu a lidské spotřeby. Jenže Green Deal (s jistotou ten evropský, Rifkin píše zejména o severoamerických podmínkách) má i mnoho dalších jaksi přízemnějších částí.

Jde například o ochranu biodiverzity, protože ta, přes mnoho mezinárodních smluv o její ochraně, mizí před očima, a to zejména kvůli kořistnickému průmyslovému zemědělství, které ve velkém nadužívá pesticidy a hnojiva a zachází nešetrně s půdou, vodou a dalšími přírodními zdroji. Takové zemědělství je ale současně podporováno masivními dotacemi a jeho proponenti mají obrovský politický vliv. Smutným příkladem opakovaně deklarovaných dlouhodobých cílů EU (ochrana biodiverzity), ale zcela opačným způsobem provedeného rozdělování peněz, je nově schválená podoba společné zemědělské politiky EU (schválena v létě 2021).

Mnohokrát bylo vědecky doloženo, že právě nevyhovující (ale pro velké podnikatele v oboru příznivé) podmínky rozdělování zemědělských dotací vedly k dramatickému poklesu biodiverzity. Přesto je i přes Green Dealem proklamovanou ochranu biodiverzity nový mechanismus stejně špatný, jako byly ty předchozí. Dosavadní praktiky byly pouze přejmenovány tak, aby vypadaly více ekologicky.

Je to zcela názorný příklad takzvaného „greenwashingu“, tedy natírání dosavadních nevyhovujících praktik „na zeleno“. Současná evropská agrární lobby si totiž nepřeje změnu zaběhaných způsobů zemědělství, které jí zaručují vysoké zisky. Opět krátkodobý zájem jedné skupiny převážil dlouhodobé společenské cíle. Součástí této blamáže je i pokračující podpora biopaliv, jejichž ekologická neúčinnost a současně devastační vliv jejich pěstování na krajinu je přesvědčivě doložen. Pro ilustraci – v ČR se dnes biopaliva (část produkce řepky, kukuřice, obilí a cukrovky) pěstují zhruba na 20 % orné půdy.

Vůbec nezpochybňuji nutnost redukce emisí skleníkových plynů. Jiná dlouhodobá alternativa (samozřejmě současně s adaptací na změněné podmínky) před lidstvem není. Přesto si myslím, že nebude tak přímá a rychlá, jak Jeremy Rifkin ve své knize naznačuje. Protože přese všechno, co se na poli ochrany klimatu dosud udělalo, koncentrace skleníkových plynů v atmosféře setrvale a beze změny rostou. Snaha mezinárodních smluv a velkých politických deklarací dosud nedokázala účinně překonat krátkodobé motivace, o kterých jsem v předešlých odstavcích psal.

Mezi způsoby, jak klimatickou krizi překonat, se ale jen velmi nesměle mluví o tom nejjednodušším a nejúčinnějším – tedy o uvědomělé snaze o redukci osobní uhlíkové stopy. Jinými slovy o vědomém uskrovnění. Je to cesta nejúčinnější, ale současně nejtěžší. A není, v dnešním chápání světa, „ekonomická“, protože nezaručuje ekonomický růst založený na spotřebě. Ale vědomí konce života, jak ho lidstvo dosud poznalo, možná přehodnotí i převážně ekonomický pohled na svět. Svět, jehož optikou je napsána i kniha, kterou právě otevíráte.

NanoSPACE a mé setkání s vizemi Jeremyho Rifkina

Mgr. Ing. Jiří Kůs

24. října 2012 jsem zakládal nanotechnologickou firmu nanoSPACE. Shodou okolností jsem se ve stejné době poprvé setkal s myšlenkami amerického ekonoma a vizionáře Jeremyho Rifkina. Tehdy mě na jeho knihu Třetí průmyslová revoluce upozornil politik Martin Bursík. Všechno jakoby do sebe zapadlo, když jsem četl Rifkinovu knihu, najednou mé vlastní myšlenky a vize dostávaly elegantní zarámování. Rifkin geniálně vystihl podstatu a popsal základní pilíře změny, kterou přináší nová technologická revoluce. Všechny buzzwordy jako průmysl 4.0, práce 4.0 atp. se objevily až řadu let po vydání jeho Třetí průmyslové revoluce.

Myšlenka založit nanotechnologickou firmu mě napadla právě jako důsledek úvah o nutnosti změny ekonomického paradigmatu s nástupem nových technologií, o klíčové roli pokročilých materiálových technologií v 21. století, o neudržitelnosti trvalého růstu a nevyhnutelnosti změny myšlení a chování lidí ve smyslu ochrany ekosystému, jehož jsme součástí. Rifkin vymyslel termín biosférické vědomí, které povede k ustavení kolektivního smyslu pro propojení s celkem biosféry, vyladění technologií používaných lidmi na biorytmy přírody.

Roviny, ve kterých je nanoSPACE inspirovaný vizemi Jeremyho Rifkina jsou dvě: pokročilé materiálové technologie jako jeden z fundamentů technologické revoluce 21. století a udržitelný ekologický přístup.

Ekologie je v naší firmě velmi silné téma, a proto jsme se rozhodli investovat i do ekologičtější varianty balení našich výrobků. Krabičky na naše antivirové šátky s nanomembránou jsme nechali vyrobit z papíru z trávy, která se získává z dosud nevyužívaných zemědělských kompenzačních ploch. Ty jsou předepsané zákonem a nejsou ani hnojeny, ani chemicky ošetřovány. Papír z trávy k výrobě vlnité lepenky se vyrábí z cca 30 % travních pelet a ze zhruba 70 % sběrového papíru. Travní pelety pro výrobu papíru se zpracovávají výlučně mechanicky, takže je zapotřebí jen velmi málo vody a energie.

Jako další příklad našeho fokusu na udržitelnost slouží cirkulární nanokosmetika. Proč používáme cirkulární nano oxid zinečnatý? Tento nanooxid je standardně velmi energeticky náročný na výrobu, proto se pro námi dodávanou nanokosmetiku získává recyklací různých zinkových odpadů.

Jednou z produktových řad nanoSPACE je také kolekce oblečení z antibakteriální a hydrofobní nanotextilie. Byla navrhnuta na principu pomalé módy a šije se v České republice. Jak naše nanooblečení šetří přírodu? Hledali jsme materiály, které budou dlouhodobě stálé a jednoduché na údržbu. Slow fashion je o nadčasovém stylu, takové oblečení se nevyhazuje po jedné sezoně. Materiál, ze kterého je oblečení vyrobené, má navíc hydrofobní povrch. Díky tomu se snadno čistí, špína neproniká hluboko do vlákna a na její odstranění stačí minimum vody a přípravků. Eliminuje se spotřeba vody, saponátů i energie. V kontrastu s tím stojí tradiční fast fashion móda všech obchodních řetězců, které přicházejí s novými a novými kolekcemi, aby uspokojily stále se měnící trendy. Módní průmysl takto vytváří toxický systém nekonečného koloběhu nadbytečné produkce a nutí lidi nakupovat čím dál větší množství ne příliš kvalitního zboží. To drancuje přírodu, podporuje dětskou práci a nutí lidi utrácet za desítky kusů oblečení ročně.

Nanotechnologie jsou pokročilé materiálové technologie, které přinášejí nové konstrukční a funkční možnosti. Stejný materiál může mít v nanoformě i zcela nečekané vlastnosti. Grafen, který je chemicky obyčejný uhlík, je ve své dvourozměrné nanopodobě mnohem pevnější než ocel a téměř supravodivý. Nanomembrána vyrobená na českém stroji Nanospider z běžného polymeru dokáže zachytit i tak malé částice, jako je třeba koronavirus. Nanomateriály ve spojení s digitálními technologiemi mohou změnit charakter výroby a nahradit třeba tradiční obrábění holografickým 3D nanotiskem. A naše firma nanoSPACE chce být u toho, chceme být jedním z drobných hybatelů Rifkinovy třetí průmyslové revoluce a jedním z těch, kdo mění ekonomické paradigma směrem k biosférickému vědomí nové civilizace 21. století.

Jiří Kůs
foto: archiv autora

Jeremy Rifkin: Úvod

Stojíme tváří v tvář globálnímu nouzovému stavu. Vědci nám oznamují, že změna klimatu, kterou způsobilo lidstvo spalováním fosilních paliv, přivedla člověka a ostatní bytosti k šestému masovému vymírání na Zemi. Tuto hrozící skutečnost si však uvědomuje jen málo z nás. Mezivládní panel pro změny klimatu (IPCC), vědecký orgán Organizace spojených národů, v říjnu 2018 naléhavě varoval, že emise skleníkových plynů narůstají a že stojíme na pokraji eskalujících změn klimatu ohrožujících život na naší planetě. IPCC odhadl, že lidská činnost způsobuje roční růst teploty o 1 °C oproti předindustriálním úrovním, a předpověděl, že pokud růst překročí hranici 1,5 °C, vyvolá stupňující se smyčky negativní zpětné vazby a celou kaskádu událostí, které by zdecimovaly ekosystém Země. K životu, jak jej známe dnes, by pak nebylo návratu.

Podle slavného harvardského biologa Edwarda O. Wilsona „vymírání druhů způsobené lidskou činností nadále akceleruje, a to natolik, že více než polovina všech druhů vymizí do konce tohoto století“, tedy do doby, kdy z dnešních batolat budou senioři. Vymírání v tak velkém množství postihlo Zemi naposledy před 65 miliony lety. IPCC došel k závěru, že abychom v takovéto environmentální propasti neskončili, museli bychom emise skleníkových plynů snížit o 45 % z úrovně z roku 2010, a máme jen dvanáct let na to, aby se nám to podařilo. Bude to vyžadovat transformaci globální ekonomiky, naší společnosti a v dějinách lidstva bezprecedentní změnu životního stylu. Jinými slovy: lidstvu zbývá na radikální přesměrování civilizace jen minimální čas.

Varovný signál přišel v roce 2018 při listopadových volbách v USA. Do Washingtonu a do Sněmovny reprezentantů nastoupila mladší generace členů Kongresu. Ta urputně usiluje o to, aby se americké hospodářství radikálně přesměrovalo a řešilo klimatické změny.

Zároveň je nutné vytvářet nové zelené podniky a pracovní místa, která umožní rovnoprávnější rozdělení výsledků lidské práce. Mladí protestující z hnutí Sunrise Movement obsadili Kongres a v kancelářích Nancy Pelosi, která se brzy nato měla stát mluvčí Sněmovny reprezentantů, a Stenyho Hoyera, nastupujícího většinového lídra Sněmovny, zahájili protest vsedě. Přidala se k nim zvolená členka Kongresu Alexandria Ocasio-Cortezová.

Ocasio-Cortezová usilovala v nové Sněmovně o sestavení komise, která by měla za úkol vytvořit Novou zelenou dohodu pro Ameriku. Komise by do jednoho roku vypracovala průmyslový plán se zaměřením na klimatickou změnu. Do deseti let by se hospodářská infrastruktura zbavila uhlíkové zátěže, vznikly by nové příležitosti pro podnikání a v nově vytvářené zelené ekonomice by vznikla pracovní místa pro miliony znevýhodněných pracujících – šlo tedy o velmi odvážný návrh, s jakým do té doby žádný stát ani město nepřišly. V novém volebním období se vedení Kongresu k návrhu stavělo vyhýbavě a nakonec sestavilo Zvláštní výbor pro klimatickou krizi, který má jen malou výkonnou moc.

Mezitím 7. února 2019 představili Ocasio-Cortezová ve Sněmovně a Ed Markey v Senátu rezoluci Nová zelená dohoda. Přidali se k ní 103 členové Kongresu, mezi nimi i několik hlavních kandidátů na prezidenta z Demokratické strany: Bernie Sanders, Kamala Harrisová, Cory Booker, Elizabeth Warrenová a Kirsten Gillibrandová. Podporu jí vyjádřili také další demokraté Julian Castro a Beto O’Rourke, bývalý viceprezident Al Gore a tři sta státních a místních politiků z celé země jako například další aspirant na prezidentský post z řad demokratů starosta města South Bend v Indianě Pete Buttigieg. Není pochyb o tom, že Nová zelená dohoda dala impulz jak progresivním politikům, tak mladší generaci voličů a že se stane ústředním tématem volební kampaně v roce 2020.[1]

Zvolení politici pociťují, že se veřejný názor radikálně mění: klimatické problémy se z okraje zájmu rychle přesouvají na ústřední místo. Prudké změny počasí a zhoršování ekosystémů vinou klimatických změn, způsobující rozsáhlé škody na majetku, narušující chod firem a ničící lidské životy, jsou postrachem pro celou Ameriku bez rozdílu politické orientace či sociálního postavení.

Průzkum veřejného mínění uskutečněný v prosinci 2018 v rámci projektu Program Yale ke změně klimatu (YPCCC) spolu s Centrem pro komunikaci klimatické změny Univerzity George Masona ukázal, že se 73 % respondentů domnívá, že globální oteplování skutečně probíhá, což je nárůst o deset procentních bodů od r. 2015, a téměř polovina (46 %) říká, že následky globálního oteplování zažila, což je nárůst o patnáct procentních bodů od roku 2015. Více než 48 % Američanů dále souhlasí s tím, že obyvatele USA „globální oteplování poškozuje právě teď“, což je nárůst o 16 procentních bodů od roku 2015. Nejvíce znepokojující je názor valné většiny Američanů, že globální oteplování poškozuje chudé obyvatele světa (67 %), rostlinné a živočišné druhy (74 %) a budoucí generace (75 %).

Tento obrat v rozpoložení společnosti je následkem narůstajícího počtu katastrofických klimatických událostí v posledním desetiletí. Klimatické změny nás tolik děsí, protože narušují zemskou hydrosféru, která je nezbytná pro udržení života. Země je modrá planeta vody.

Náš ekosystém se po věky vyvíjí v souladu s vodními cykly, které se nad planetou přesouvají prostřednictvím mraků. A v tom je zakopaný pes: s nárůstem teploty způsobeným emisemi skleníkových plynů roste kapacita vzduchu zadržovat vodu s každým stupněm přibližně o 7 %. To vede k větší koncentraci srážek v oblačnosti, čímž vznikají extrémní hydrologické jevy: mrazivé zimní teploty a přívaly sněhu, ničivé jarní záplavy, dlouhotrvající letní sucha, děsivé lesní požáry a smrtící hurikány o síle tří až pěti stupňů způsobující nepopsatelné škody na životech a majetku a destrukci ekosystémů. Zemské biomy, které se od konce poslední doby ledové po 11 700 let vyvíjely v návaznosti na poměrně předvídatelný hydrologický cyklus, nestíhají dohánět zdivočelou exponenciálu, která v současnosti koloběh vody na Zemi řídí, a kolabují nám před očima.

Není tedy divu, že průzkum provedený u amerických voličů záhy po volbách v roce 2018 o názorech na spuštění Nové zelené dohody našel podobně jako Nová dohoda (New Deal) ve třicátých letech minulého století, jež Ameriku vyvedla z velké hospodářské krize, širokou podporu napříč celým politickým spektrem.

Nová zelená dohoda „vyrobí v příštích deseti letech 100 % elektřiny z čistých zdrojů obnovitelné energie, zmodernizuje národní energetickou síť, budovy a dopravní infrastrukturu, zvýší energetickou výkonnost, bude investovat do výzkumu a vývoje zelených technologií a poskytne proškolení pro zaměstnání v novém zeleném hospodářství“. Tuto myšlenku podpořilo 92 % demokratů včetně 93 % liberálních demokratů a 90 %
umírněných až konzervativních demokratů. Za cíle stanovené v Nové zelené dohodě se postavilo i 64 % republikánů včetně 75 % umírněných až liberálních republikánů a 57 % konzervativních republikánů. S politikou Dohody souhlasilo i 85 % nezávislých.

Takto široká podpora mezi stranami ukazuje, že americká politika došla k možnému bodu zlomu, což bude mít dalekosáhlé důsledky pro volby v roce 2020 i po nich. Klimatická změna není už jen akademickým problémem či politickým tématem pro budoucnost. Pro miliony Američanů, kteří si uvědomují, že jejich zemi a svět čeká budoucnost hrůzná jako nikdy dříve, je to děsivá realita.[2]

Americká veřejnost není jediným společenstvím, které má z klimatických změn obavy a které je motivováno k jejich řešení.[3] O děsivých varováních vědců vzrušeně rozmlouvaly i globální elity složené ze státníků, nejvyšších manažerů firem z žebříčku Fortune 500 a miliardářů, které se v lednu 2019 setkaly ve švýcarském Davosu na každoročním Světovém ekonomickém fóru. Hovory o tom, jaký vliv mají klimatické změny na hospodářství, podniky a finanční společenství, ovládaly veřejné i soukromé debaty. V účastnickém průzkumu zaujaly klimatické problémy čtyři z pěti pozic mezi riziky způsobujícími nejvíce hospodářských škod. Gillian Tettová z Financial Times napsala, že i když se „účastníci z Davosu zjevně bojí, že mimořádné meteorologické jevy jsou stále častější“, shodli se zároveň na tom, že „svět nemá efektivní prostředky, jak na ně reagovat“.

Ve stejné době, kdy se konalo Světové ekonomické fórum, se sešla i skupina složená ze sedmadvaceti laureátů Nobelovy ceny, patnácti bývalých předsedů Rady ekonomických poradců prezidenta, čtyř bývalých předsedů Federálního rezervního systému a dvou bývalých amerických ministrů financí a naléhavě apelovala na americkou vládu, aby schválila uhlíkovou daň jako nejlepší a nejrychlejší opatření ke snížení emisí CO_2 a tím motivovala podniky k přechodu na nové zelené energie, technologie a infrastrukturu bezuhlíkového věku. Larry Summers, bývalý ministr financí a emeritní prezident Harvardovy univerzity, ve jménu skupiny prohlásil, že „závažnost problémů spojených s klimatickými změnami nás vede k soustředěnému přemýšlení a k tomu, že rozdíly mezi námi jdou stranou. Lidé, kteří se shodnou na máločem, jsou v tomto zajedno. A to je co říct.“

Signatáři se vyjádřili, že navrhovaná uhlíková daň vyšle „silný signál o cenách, který usměrní neviditelnou ruku trhu, tak aby hospodářské činitele vedla k nízkouhlíkové budoucnosti“ a „podpořila hospodářský růst“. Doporučili, aby se „daň každoročně zvyšovala, dokud nedojde k naplnění cílů na snížení emisí a nebudou příjmově neutrální“, protože „trvale rostoucí cena uhlíku bude motivací k technologickým inovacím a rozvoji velké infrastruktury a urychlí přechod k nízko- a bezuhlíkovému zboží a službám“.

V návrhu je zahrnut i dodatek, který má „maximalizovat férovost a politickou schůdnost rostoucí uhlíkové daně“: veškerý výnos z této daně se „americkým občanům přímo vrátí formou jednotných paušálních daňových přeplatků“ aby z toho „většina amerických rodin včetně těch nejzranitelnějších měla finanční prospěch, protože dostanou za tyto ‚uhlíkové dividendy‘ více, než kolik zaplatí za rostoucí ceny energií“.

Nové zelené dohody se nedovolávají jen Američané. Před více než deseti lety proběhla vlna podobného hnutí Evropskou unií. I zde se jmenuje Green Deal – Zelená dohoda pro Evropu. Inspiruje se jí stále více aktivistek a aktivistů. Název se ustálil a v politických stranách členských zemí EU je i dnes rezonujícím heslem. V roce 2019 se Dohoda stala hlavním tématem při volbách prezidenta Evropské komise a členů Evropského parlamentu.[4]

15. března 2019 se více než milion studentů generace Z spojil s mileniály a vyšli do ulic při jednodenní stávce, která neměla do té doby obdoby. Ve 128 zemích se zúčastnili více než dvou tisíc demonstrací proti nečinnosti vlád ve věci klimatické změny a požadovali globální přechod k zelené „pouhlíkové“ éře. Ačkoliv se celé politické spektrum pevně shoduje na tom, že přechod k uhlíkově neutrální společnosti není lehký úkol, přece jen existuje cesta, která by mohla zvrátit další půlstupňový nárůst teploty, jenž by život na Zemi přivedl do záhuby, a která by nám mohla dát šanci napravit náš přístup k planetě.[5]

Tou je následující možnost: rychlé uplatňování sluneční, větrné a další energie z obnovitelných zdrojů. Podle studie Lazardu, jedné z největších nezávislých investičních bank na světě, spadly sdružené náklady na výrobu energie (LCOE) dostatečně velkých solárních parků na 36 dolarů za megawatthodinu a větrná energie na 29 dolarů za megawatthodinu. Tím jsou „levnější než nejefektivnější elektrárny na plyn a uhlí či jaderné reaktory“. „LCOE je ekonomické ohodnocení průměrných celkových nákladů na výstavbu a provoz zařízení na výrobu energie za období jeho životnosti, které se dělí jeho celkovým výkonem za období jeho životnosti.“ V dalších osmi letech bude sluneční a větrná energie mnohem levnější než energie z fosilních paliv, a tak vyzve fosilní průmysl k otevřené konfrontaci.

Londýnský think tank Carbon Tracker Initiative zabývající se energetickým průmyslem uvádí, že prudký pád cen výroby sluneční a větrné energie „nevyhnutelně povede k uvízlým aktivům v hodnotě bilionů dolarů v korporátním sektoru, což zasáhne ropné velmoci, které se nezvládnou přeorientovat“, a přitom „ohrozí bilionové zisky vinou neprozíravých investorů, kteří nevěnují pozornost tomu, jak rychle se výroba energie mění“. „Uvízlá aktiva“ (autor používá termín stranded fossil fuel assets – pozn. edit.) jsou veškerá fosilní paliva, která zůstanou pod zemí kvůli snižující se poptávce včetně nevyužívaných ropovodů, ropných plošin, skladů, zařízení na výrobu energie, záložních elektráren, petrochemických závodů a průmyslu spojeného s kulturou fosilních paliv.

V zákulisí se odehrává horečný boj. Čtyři z hlavních odvětví zodpovědných za globální oteplování – informační a komunikační technologie, výroba elektřiny a její využívání, sektor mobility a logistiky a stavebnictví – se začínají odpojovat od fosilních paliv a využívají místo toho levnější zelenou energii. Výsledkem je, že v průmyslu fosilních paliv „by mohla zbýt uvízlá uhlíková aktiva ve výši přibližně sta bilionů dolarů“.

Uhlíková bublina je největší ekonomickou bublinou v dějinách. Studie a zprávy z globálních finančních společností, pojišťovnictví, globálního obchodu, vlád, mnoha významných konzultačních agentur v energetice, z dopravy a z obchodu s nemovitostmi publikované v posledních čtyřiadvaceti měsících předpokládají, že k bezprostřednímu kolapsu průmyslové civilizace postavené na fosilních palivech by mohlo dojít někdy mezi rokem 2023 a 2030. Souvisí to s tím, jak se budou klíčové sektory odpoutávat od fosilních paliv a jak budou využívat stále levnější obnovitelné zdroje energie a s nimi spojené bezuhlíkové technologie. Spojené státy, které v současnosti v produkci ropy vedou světový žebříček, se octnou pod palbou prudce klesající ceny sluneční a větrné energie, budou čelit propadu poptávky po ropě a nárůstu uvízlých aktiv ropného průmyslu.

Jen pro vyjasnění – tato změna nastává, protože promlouvá trh. Budou mu muset naslouchat všechny vlády, anebo ponesou následky. Vedení se ujmou ty vlády, které jsou v čele rozvíjející se bezuhlíkové třetí průmyslové revoluce. Kdo se tržním silám nepřizpůsobí a bude udržovat kolabující kulturu fosilních paliv, zůstane pozadu.

Není překvapením, že světové divestice ropného průmyslu a následné investice do energie z obnovitelných zdrojů rapidně sílí. Velkou neznámou budou globální penzijní fondy v hodnotě přes 40 bilionů dolarů, z nichž 25,4 bilionu patří americkým pracujícím. Ještě v roce 2017 tvořily penzijní fondy největší část kapitálu na světě. Pokud by zůstaly svázány s fosilním průmyslem, byly by finanční ztráty pro miliony amerických pracujících nevyčíslitelné, jakmile uhlíková bublina praskne.

Ve finančnictví byla zahájena obšírná diskuse o tom, zda vytrvat a nadále podporovat fosilní průmysl biliony dolarů, nebo jestli z potápějící se lodi vyskočit a investovat do nové zelené energie, podniků a pracovních míst, které se s tímto růstem objeví. Mnoho institucionálních investorů vedených globálními penzijními fondy začalo investice do fosilních paliv prodávat a vkládají je do zdrojů obnovitelné energie; začíná tedy probíhat největší investičně-divestiční kampaň v dějinách kapitalismu. Více než tisíc institucionálních investorů v sedmatřiceti zemích včetně některých velkoměst a odborů se zavázalo k divestování fondů z fosilního průmyslu v hodnotě osmi bilionů dolarů a k investicím do zelené energie, čistých technologií a obchodních modelů, které nás dovedou k budoucnosti bez uhlíku.

Uhlíková bublina a uvízlá aktiva fosilních paliv se objevila současně s hnutím za globální Novou zelenou dohodu. Tím se na nadcházejících dvacet let otevírají dveře změně infrastruktury pro téměř bezuhlíkovou ekologickou éru. I když volání po Nové zelené dohodě rychle sílí, mají její zastánci jasno v tom, že cesta k „industriální revoluci“ zatím není úplně zjevná.

V této knize popisuji své zkušenosti v Evropské unii a v Čínské lidové republice za uplynulá dvě desetiletí, kdy jsem oběma vládám pomáhal připravovat přechod k bezuhlíkové třetí průmyslové revoluci ve stylu Nové zelené dohody. Doufám a očekávám, že kniha bude užitečná pro občanská hnutí, která z Dohody vycházejí a která se v Americe rozrůstají, aby mohly Spojené státy utvářet zelenou pouhlíkovou infrastrukturu třetí průmyslové revoluce, snížily tak dopad klimatické změny a aby vytvořily spravedlivější a humánnější ekonomiku a společnost.

Čistě osobně bych rád oslovil i ty, kdo se k Nové zelené dohodě a k šancím, s jakou lze hospodářskou změnu tohoto rozsahu zvládnout za pouhých dvacet let, vyjadřují skepticky. Globální firmy a průmysl, s nimiž spolupracuji – telekomunikační firmy, dodavatelé elektřiny, doprava a logistika, stavebnictví a obchod s realitami, pokročilá výroba, inteligentní zemědělství, přírodní vědy i finanční společenství – vědí, že změny docílit lze. Ve světě se tak už děje.

A těm zvoleným politikům ve Státech, kteří tvrdí, že je Dohoda nepraktická, bych rád řekl, že vlády Evropské unie a Čínské lidové republiky vědí, že změny v tomto měřítku lze dosáhnout v průběhu jedné generace. Na obou místech už změna probíhá. Ve Spojených státech jsme pozdě začali a pozdě i skončíme. Je čas sejmout klapky z očí a ukázat světu, co dokážeme, když se zaměříme na novou ideu: v našem případě na Novou zelenou dohodu pro Ameriku, pro lidstvo, ostatní tvory a pro naši planetu. Doufám, že se Spojené státy k Evropské unii a Číně připojí a povedou svět do bezuhlíkového ekologického věku.

Od samého začátku je charakteristickým znakem Ameriky optimistický postoj národa, který „to dokáže“, který si vyhrne rukávy a dá se do práce; postoj, díky němuž jsme zvládli více než dvě stě let zkoušek, strastí, výzev a příležitostí. To je naše kulturní DNA. Teď na národní a globální scénu nastupuje nová generace Američanů s posláním, které v historii lidstva nemá obdoby. Je velmi pravděpodobné, že Nová zelená dohoda bude mít velký dopad a že bude i nadále získávat širokou podporu zejména mezi lidmi do čtyřiceti let, v digitální generaci, která je připravena v politice následujících desetiletí zanechat svou stopu.

Část 1

Velká změna:
závody v odpojení
od fosilních paliv
a jejich uvízlá aktiva

Kapitola 1
Pozor na to:
tady jde o infrastrukturu!

Amerika a celý svět potřebují hospodářskou vizi Nové zelené dohody. Musí být přesvědčivá a proveditelná ve velkoměstech, malých městech i na venkově. Bude ji třeba zavést rychle a do dvaceti let upravit podle potřeby, abychom termín dekarbonizace globálního hospodářství poháněného zelenou elektřinou a udržitelnými službami stihli. Teď bychom tedy měli zaujmout odstup a zeptat se: „Jak se v dějinách odehrávaly velké hospodářské změny?“ Pokud to budeme vědět, vlády všech zemí světa mohou naplánovat, jak Novou zelenou dohodu přivést k životu.

Paradigma třetí průmyslové revoluce

Velké ekonomické změny v dějinách mají společného jmenovatele: aby systém mohl fungovat jako celek, potřebuje tři vzájemně se ovlivňující prvky: komunikační médium, zdroj energie a transportní mechanismus. Hospodářská činnost a společenský život nejsou možné, pokud jeden z těchto prvků schází. Společně pak tyto tři operační systémy tvoří to, čemu ekonomové říkají všeobecná technologická platforma (celospolečenská infrastruktura). Nové infrastruktury pro komunikaci, energie a mobilitu mění i místní a časovou orientaci, obchodní modely, převládající vzorce, prostředí, obydlí a narativní identitu.

V 19. století vytvořily parou poháněný tisk, telegraf, hojnost uhlí, lokomotivy a celostátní železniční doprava síť v podobě všeobecné technologické platformy, která řídila, poháněla a přesouvala společnost. Tím byla zahájena první průmyslová revoluce. Ve 20. století se podobně propojily centralizovaná elektřina, telefon, rozhlas a televize, levná ropa a vozidla se spalovacími motory na síti státních silnic a vytvořily infrastrukturu pro druhou průmyslovou revoluci.[6]

My nyní zažíváme třetí průmyslovou revoluci. Digitální internet zajišťující komunikaci se propojuje s digitálním internetem zdrojů obnovitelné energie poháněných sluncem a větrem a s digitálním internetem pro mobilitu a logistiku. Obé umožňují autonomní vozidla s pohonem na elektřinu a na palivové články, jež také využívají zelenou energii. To vytváří platformu internetu věcí (Internet of Things, IoT), která je součástí obchodních, obytných a průmyslových budov. To vše změní společnost a ekonomiku jednadvacátého století.

Ke každému přístroji, zařízení, stroji a pomůcce se přidávají senzory, které propojí všechny věci a všechny lidi do digitální nervové soustavy zasahující veškerou globální ekonomiku. Už teď jsou k toku zdrojů, skladům, silničním systémům, výrobním linkám v továrnách, energetickým sítím, kancelářím, domácnostem, obchodům a vozidlům připojeny miliardy senzorů. Nepřetržitě monitorují stav a výkon a posílají „velká data“ internetu komunikací, internetu obnovitelných zdrojů a internetu mobility a logistiky. Do roku 2030 by lidské a přírodní prostředí mohlo být propojeno v globální inteligentní síť biliony senzorů.

Propojení všeho se vším pomocí internetu věcí přináší obrovské ekonomické výhody. V takto rozšířené digitální ekonomice se k internetu věcí budou moci připojit jednotlivci, rodiny i firmy ze svých domovů a pracovišť. Získají přístup k velkým objemům dat z celosvětové sítě ovlivňujících jejich dodavatele, výrobu a služby a veškeré aspekty společenského života.

Z tohoto velkého objemu dat pak budou schopni těžit s pomocí vlastních analytických nástrojů a vytvoří si vlastní algoritmy a aplikace, aby zvýšili svoji úhrnnou výkonnost a produktivitu. Zmenší tak i svou uhlíkovou stopu a mezní náklady na výrobu, distribuci i spotřebu zboží a služeb a recyklaci odpadu, aby v rodící se pouhlíkové globální ekonomice byly jejich firmy a domácnosti zelenější a aby fungovaly efektivněji. (Mezní náklady jsou náklady na výrobu dodatečné jednotky produkce zboží nebo služby, když byly započítány všechny fixní náklady.)

Mezní náklady některého zboží a služeb se v této nové zelené ekonomice dokonce přiblíží nule (margin costs), čímž vyvolají zásadní změnu kapitalistického systému. V ekonomické teorii se učí, že optimální je ten trh, v němž podniky prodávají za mezní náklady. Firmy jsou pobízeny, aby zaváděly nové technologie a jinak zefektivňovaly produkci, aby snížily mezní náklady na výrobu a distribuci zboží a služeb, a tím mohly prodávat za nižší ceny, získat podíl na trhu a přinést svým investorům dostatečný zisk.

Ekonomům se však ani nezdálo o tom, že jednou bude existovat univerzální technologická platforma, která bude natolik efektivní ve výrobě a dodávání zboží a služeb, že srazí mezní náklady tak, až se marže dramaticky sníží. To rozloží konvenční kapitalistický obchodní model. S mimořádně nízkými mezními náklady budou trhy jako obchodní mechanismus příliš pomalé a bezvýznamné. To vše přinese zelená digitální třetí průmyslová revoluce.

Trhy jsou mechanismy založené na transakcích a na principu „start a stop“. Prodávající a kupující se setkají v jednom časovém okamžiku a stanoví cenu transakce, zboží je dodáno nebo služba poskytnuta a obě strany se rozejdou. Doba mezi transakcemi, kdy je prodejce nečinný, pro něj představuje ztracený čas, který stojí fixní režijní a jiné náklady.

Kromě nákladů na výrobu musíme brát v potaz i čas a náklady na to, aby se prodejce a kupující opět setkali – tedy náklady na reklamu, marketing, skladování zboží, čas, který se stráví logistikou a zásobováním, a další režijní náklady, které je potřeba zaplatit. Tento jev, při němž snižující se mezní náklady a zisk působí proti pomalému jednorázovému prodeji zboží a služeb, znamená, že oproti digitálně posílené vysokorychlostní infrastruktuře jsou tradiční trhy téměř k ničemu. Ve třetí průmyslové revoluci „transakce“ zboží ustupuje do pozadí a dává přednost kontinuálnímu „toku“ služeb fungujícímu nepřetržitě ve dne v noci.

V nově nastupujícím ekonomickém systému ustupuje vlastnictví do pozadí a důležitější je přístup; prodávající a kupující na trhu jsou částečně nahrazováni provozovateli a uživateli propojenými v sítích. V nich jsou dřívější obory a odvětví nahrazovány „specializovanými kompetencemi“, které se setkávají na platformách, kde se pomocí inteligentních sítí organizuje nepřetržitý tok zboží a služeb a které díky kontinuálnímu provozu přinášejí dostatečný zisk i s nízkými maržemi.

Marže se u některého zboží a služeb ale přiblíží tak moc k nule, že zisk není reálný ani v kapitalistických sítích, protože vyráběné a distribuované zboží nestojí v podstatě nic. To se už děje. Vzniká nový jev: sdílená ekonomika. V každém okamžiku stamiliony lidí po celém světě produkují a sdílejí hudbu, videa na YouTube, sociálních sítích nebo šíří poznatky z výzkumu. Účastní se vzdělávacích kurzů s neomezeným počtem účastníků (MOOC), v nichž učí profesoři z nejlepších univerzit, a často za ně získávají univerzitní kredity zdarma. Stačí jim k tomu jen chytrý telefon, připojení k internetu a elektrická zásuvka.

Stále více lidí na světě si také vyrábí vlastní sluneční a větrnou energii. Používají ji mimo rozvodné sítě anebo ji do sítě odprodávají, opět za mezní náklady blížící se nule. Slunce ani vítr zatím faktury neposílají. Stále více mileniálů sdílí domy, jízdy autem, oblečení, nářadí, sportovní vybavení a mnoho dalšího zboží a služeb. Některé ze sdílených sítí jako Uber jsou kapitalistické sítě propojující poskytovatele s uživateli; jejich mezní náklady na propojování zákazníků s řidiči jsou téměř nulové, ale poskytovatelé požadují cenu za časově omezený přístup ke své službě.

Jiné sítě pro sdílení jsou neziskové nebo fungují jako družstva, v nichž členové zdarma sdílejí znalosti, zboží a služby. Miliony lidí shromažďují znalosti o světě a sdílejí je na Wikipedii, neziskovém webu, který je pátým nejčastěji navštěvovaným webem vůbec, a to vše zdarma.

Sdílení celého spektra virtuálního a fyzického zboží je základem rodící se cirkulární ekonomiky, která umožňuje lidstvu využívat mnohem méně přírodních zdrojů. Lidé předávají nepotřebné věci dál, a tím podstatně snižují uhlíkové emise. Sdílená ekonomika je hlavním rysem éry Nové zelené dohody.

Sdílená ekonomika je teď ještě v plenkách a bude se vyvíjet mnoha směry. Jisté je však tolik: jde o nový ekonomický fenomén, jehož vznik umožnila digitální infrastruktura pro komunikaci, energii a mobilitu proměňující ekonomický model. V tomto směru je sdílená ekonomika od dob kapitalismu a socialismu v osmnáctém a devatenáctém století prvním novým ekonomickým systémem, který se na světové scéně objevuje.

Mladší generace, která vyrostla v digitálním světě, tedy lidé pod 40, se už v tomto novém hybridním ekonomickém systému zabydlela. Tito lidé po část dne sdílejí po světě téměř zadarmo různé zboží a služby v prostředí veřejně přístupných dat, přičemž většina z toho se neprojeví jako příspěvek k HDP ani v běžném hospodářském účetnictví. Po zbytek dne jsou stále více součástí kapitalistických sítí propojujících poskytovatele s uživateli a platí za přístup ke zboží a službám. Z tohoto hybridního ekonomického systému vzejde v nadcházejících letech Nová zelená dohoda.

K budování inteligentní infrastruktury pro dohodu budou zapotřebí kompetence ve všech oblastech: v sektoru informačních a komunikačních technologií včetně telekomunikací, kabelových firem, internetových firem a elektronického průmyslu; v energetice; v dopravě a logistice; ve stavebnictví a obchodu s nemovitostmi; ve výrobních odvětvích; v maloobchodu; v potravinářství, zemědělství a přírodních vědách; i v turistickém průmyslu. Nová, udržitelná a chytrá infrastruktura na oplátku umožní vytvářet nové obchodní modely a zaměstnání pro velké počty lidí, typické pro přechod k zelené ekonomice.

Přechod od druhé ke třetí průmyslové revoluci bude impozantní, srovnatelný s přechodem od zemědělské společnosti ke společnosti industriální, a bude vyžadovat kolektivní schopnosti a dovednosti dvou generací Američanů. Abychom jej mohli uskutečnit, musíme vyškolit miliony lidí a dát jim práci, nebo jim práci vrátit.

Budeme muset odstavit a rozebrat veškerou infrastrukturu již nevyužívaných fosilních paliv a jaderné energie – ropovody, elektrárny, úložiště a podobně.[7] Roboti a umělá inteligence to neudělají. Budou k tomu potřeba vysoce kvalifikovaní, středně kvalifikovaní i méně kvalifikovaní profesionální pracovníci.

Komunikační sítě bude třeba zmodernizovat na obecně dostupný vysokorychlostní internet. Kabely a spojení budou muset aspoň v některých případech připravit lidé.

Bude zapotřebí upravit energetickou infrastrukturu, aby dokázala využívat sluneční, větrnou a další obnovitelné zdroje energie. Roboti a umělá inteligence solární panely a větrné turbíny nepostaví. Hloupá centralizovaná elektrárenská síť bude muset být překonfigurována na inteligentní síť pro digitální internet z obnovitelných zdrojů, aby mohla rozvádět elektřinu z velkého počtu zelených mikroelektráren. Opět jde o práci natolik komplexní, že ji budou moci provádět pouze kvalifikovaní nebo částečně kvalifikovaní profesionálové.

Zastaralou rozvodnou síť dvacátého století nahradí chytrá síť vysokého napětí pro jednadvacáté století. Tato transformace zaměstná na dvacet let obrovské množství lidí.

Doprava a logistika se budou muset digitalizovat a přejít do podoby autonomního internetu pro mobilitu řízeného GPS s chytrými vozidly na elektřinu nebo na palivové články nabíjené energií z obnovitelných zdrojů. Tato vozidla se budou pohybovat po inteligentních silničních, železničních a vodních systémech. I zde bude potřeba zapojit kvalifikované či částečně kvalifikované pracovníky. Zavedení takovéto dopravy bude vyžadovat miliony dobíjecích stanic a tisíce vodíkových čerpacích stanic. Bude nutné vystavět chytré silnice vybavené všudypřítomnými senzory, které budou podávat aktuální informace o provozu a přepravě zboží. I to znamená více pracovních míst.[8]

Budovy se budou muset rekonstruovat, aby byly energeticky efektivnější a aby měly zařízení na získávání energie z obnovitelných zdrojů, čímž se z nich stanou mikroelektrárny. Na izolaci a výměnu oken a dveří budou potřeba kvalifikovaní pracovníci. Každá část infrastruktury bude muset být vybavena úložištěm pro nepravidelný přísun obnovitelné energie, a i to může poskytnout mnoho pracovních míst.

Ve třetí průmyslové revoluci tak budou vlastně pracovní místa zanikat i vznikat. Do poloviny století bude většinu ekonomické aktivity vykonávat inteligentní infrastruktura internetu věcí, tedy internet komunikací, internet energie a internet logistiky, a bude k tomu potřebovat jen malé množství vedoucích a profesionálních pracovníků.

Do té doby v krátko- i střednědobém horizontu zaměstná masivní budování infrastruktury internetu věcí ještě naposledy zástupy pracujících ve Státech i po světě. Ve střednědobém a dlouhodobém výhledu se bude rostoucí objem práce přesouvat z tržního do neziskového sektoru, sociální ekonomiky a do sdílené ekonomiky. Zatímco pro výrobu zboží a služeb v tržním hospodářství bude potřeba stále méně lidí, jejich strojoví náhradníci budou hrát menší roli v občanské společnosti, a to ze zjevného důvodu: začlenění se do společnosti a hromadění společenského kapitálu je věc čistě lidská. Ani nejzarytější technomilové nepomýšlejí na to, že by sociální kapitál mohl být jednou vytvářen strojově.[9]

Nezisková sféra je už nyní v mnoha rozvinutých průmyslových hospodářstvích na světě nejrychleji rostoucím zaměstnaneckým odvětvím. Kromě milionů dobrovolníků, kteří zdarma věnují svůj čas, se v ní pohybují miliony aktivních zaměstnanců. Do roku 2010 bylo v neziskovém sektoru ve 42 zemích zkoumaných Centrem pro studium občanské společnosti Univerzity Johnse Hopkinse zaměstnáno na plný úvazek 56 milionů lidí. V některých zemích tvoří zaměstnanost v neziskovém sektoru více než deset procent pracujících. Tato čísla v nastávajících desetiletích pravděpodobně trvale porostou, jak se bude ze stále více automatizované tržní ekonomiky zaměstnanost transformovat do pracovně intenzivní sociální ekonomiky.

Očekávám, že do poloviny století, ne-li dřív, bude v neziskovém sektoru pracovat většina lidí na světě. Budou se aktivně podílet na růstu sociální ekonomiky a alespoň část zboží a služeb budou kupovat na konvenčním trhu. Tradiční kapitalistické hospodářství bude řízeno inteligentními technologiemi, na něž bude dohlížet malý počet profesionálů a techniků.

Abychom přechod na nové typy povolání a k obchodním příležitostem pro masivní výstavbu infrastruktury pro třetí průmyslovou revoluci dobře zvládli, bude třeba přeškolit současné pracovníky a studenty, kteří vstupují na pracovní trh, pro potřebné dovednosti. Studenty bude nutné naučit také nové profesní dovednosti pro občanskou společnost. Bude k tomu sice potřeba úsilí přímo herkulovské, ale lidstvo v minulosti prokázalo, že je toho schopné. Zejména při rychlém přechodu ze zemědělského na průmyslový způsob života mezi roky 1890 a 1940.

Digitální ekonomika přináší také rizika a výzvy: v neposlední řadě třeba to, jak zaručit neutralitu sítí, tedy aby k nim měli všichni rovnoprávný přístup, jak zajistit ochranu soukromí, zabezpečení dat a jak zamezit kyberkriminalitě a kyberterorismu. Jak zabráníme zemím, aby nehackovaly sociální média jiných zemí, nešířily dezinformace a neovlivňovaly výsledky voleb? Jak budeme bránit tomu, aby velké internetové firmy nezískaly monopol a neprodávaly naše osobní údaje třetím stranám?

Temná stránka internetu bude vyžadovat obezřetný regulační dozor na lokálních, národních i nadnárodních úrovních. Ten bude muset být posílen vrstvami redundance zabudované do systému, aby bylo jakékoliv narušení infrastruktury internetu věcí okamžitě potlačeno disagregací, decentralizací a reorganizací do nových sítí na úrovni obce nebo komunity, které takto útoku odolají.[10]

Přechod k plně digitální ekonomice a třetí průmyslové revoluci je příčinou prudkého nárůstu v souhrnné účinnosti lidských aktivit, který vysoce přesahuje přínos druhé průmyslové revoluce ve 20. století. Ve Spojených státech během let 1900–1980 souhrnná energetická účinnost – poměr mezi užitečnou a možnou fyzickou prací, který lze odvodit z energie a materiálů – s rozvojem národní infrastruktury trvale rostla ze 2,48 na 12,3 %.
Tento růst se na konci 90. let 20. století zpomalil a hodnota souhrnné energetické účinnosti dosáhla čtrnáctiprocentního vrcholu v roce 2010, když byla dokončena infrastruktura druhé průmyslové revoluce.

I přes podstatný nárůst souhrnné účinnosti, díky němuž zažily Spojené státy bezkonkurenční produktivitu a růst, se 86 procent energie, kterou země ve druhé průmyslové revoluci využívala, vyplýtvalo při jejím přenosu. Jiné průmyslové země vykazovaly podobné křivky souhrnné účinnosti.

I kdybychom infrastrukturu druhé průmyslové revoluce založenou na uhlíku zmodernizovali, se vší pravděpodobností by to na souhrnnou účinnost a produktivitu nemělo žádný měřitelný efekt. Fosilní energie zastaraly. A technologie pro ně navržené a zkonstruované, jako spalovací motor a centralizované elektrárenské sítě, svou produktivitu vyčerpaly a mnoho potenciálu jim nezbývá.

Nové studie však ukazují, že s přechodem k internetu věcí a ke třetí průmyslové revoluci je možné v následujících dvaceti letech souhrnnou účinnost navýšit až na 60 procent. To bude při přechodu na téměř stoprocentní po/bezuhlíkovou společnost využívající obnovitelné zdroje energie a výhody odolné cirkulární ekonomiky znamenat dramatický nárůst produktivity.

Pravidelně se po celém světě setkávám s vedoucími představiteli států, místními veřejnými činiteli a se starosty. Při rozhovorech s nimi popisuji přechod inteligentní zelené infrastruktury na bezuhlíkovou ekonomiku třetí průmyslové revoluce bez uhlíku, což je ústředním bodem Nové zelené dohody. Následně se jich ptám, jestli mají nějaký lepší plán na to, jak klimatickou změnu zmírnit a jak vytvořit nové firmy a pracovní příležitosti s tím spojené. Odpovědí je mi často jen ticho, protože jedinou alternativou je zůstat v pasti umírající a na uhlíku založené druhé průmyslové revoluce, jejíž souhrnná účinnost a produktivita dosáhly vrcholu před desítkami let a jež nyní vede svět do šestého vymírání. Co nás tedy brzdí?

Spojování důležitých bodů

V rámci globálního Paktu starostů a primátorů v oblasti klimatu a energetiky se spojilo přes devět tisíc měst a místních vlád, aby vytvořily udržitelné obce a zaměřily se na řešení klimatické změny. Tato města se mohou chlubit tím, že zavedla spoustu dobře viditelných zelených pilotních projektů, tedy solární a větrné instalace, elektrická vozidla a autobusy na vodíkový pohon, budovy s certifikací LEED, recyklační programy a podobně. Obce však mnohdy zůstávají jen u vzájemně neprovázaných, izolovaných iniciativ a dál se neděje nic.

Schází zelená infrastruktura třetí průmyslové revoluce, tedy nervová soustava, která by všechny tyto izolované projekty propojila. V nejhlubší rovině není infrastruktura jenom náhodným přívěskem obchodu a společenského života, jak se obecně věří. Nová infrastruktura je vždy nenahraditelným „prodlouženým orgánem“ nové organizované společnosti. V nejhlubší rovině je infrastruktura techno-sociální svazek nových komunikačních technologií, nových zdrojů energie, nových metod mobility a logistiky a nového zastavěného prostředí. Tento svazek umožňuje, aby komunity efektivněji řídily, poháněly a přesouvaly své ekonomické aktivity, společenský život a správu.

Mozkem, který ekonomický organismus kontroluje, koordinuje a řídí, je komunikační technologie. Krví, která koluje organizovanou společností a poskytuje výživu, která z darů přírody dělá zboží a služby, udržuje ekonomiku naživu a umožňuje její růst, je energie. Mobilita a logistika jsou našimi prodlouženými údy, díky nimž mohou společenství spolupracovat v místě i čase a mohou zabezpečovat pohyb zboží, služeb a lidí.

Budovy jsou jako pokožka – polopropustná membrána, díky níž odoláváme živlům, ukládáme energii a jiné zásoby, které potřebujeme. Umožňují nám udržet si fyzické pohodlí a zajistili bezpečná, chráněná místa, kde budeme vyrábět a spotřebovávat zboží a služby nezbytné pro svou existenci, a která slouží jako místa setkávání, kde vychováváme děti a vedeme společenský život. Infrastruktura se podobá obřímu technologickému organismu, který propojuje velké počty lidí jako vzdálené příbuzné zapojené do komplexních ekonomických, společenských a politických vztahů.

Pro názornost si můžeme druhou průmyslovou revoluci ve dvacátém století představit jako technologický nervový systém, který řídí nový ekonomický model. Městské oblasti Ameriky byly elektrifikovány mezi rokem 1900 a nástupem velké hospodářské krize v roce 1929, americký venkov pak následně mezi roky 1936 a 1949. Elektrifikace továren otevřela cestu masové výrobě zboží s automobily v čele. Bez elektřiny by Henry Ford neměl nástroje pro své dělníky a nemohl by pro miliony Američanů vyrábět cenově dostupné vozy. Masová výroba Modelu T s benzinovým motorem změnila časovou a místní orientaci společnosti. Miliony lidí začaly vyměňovat koně s bryčkami za automobily.

Aby rodící se ropný průmysl uspokojil rostoucí poptávku po ropě, naplno rozjel průzkum a vrty a vybudoval po celé zemi ropovody a tisíce benzinových pump, aby bylo čím pohánět miliony aut sjíždějících z výrobních linek. Rozsáhlé americké pláně proťaly betonové dálnice, jejichž síť vyústila v americký systém hlavních silnic, US Interstate Highway System, nejrozsáhlejší veřejný projekt světových dějin, plynule propojující Ameriku od jednoho pobřeží k druhému. Tato síť vedla k masovému exodu milionů rodin z měst na nově vznikající předměstí u dálničních sjezdů. Nainstalovaly se tisíce kilometrů telefonních linek. Později se přidal rozhlas a televize, čímž se proměnil společenský život a vznikla komunikační síť, díky níž bylo možné řídit a tržně využívat na míle vzdálené aktivity ropné ekonomiky a automobilového věku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Green Deal: Strašák, nebo jedinečná šance?.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.