Přeložila:

IVANA ČEJKOVÁ

Penelope Ward a Vi Keeland: Už žádné předstírání

Vydání první

Copyright © 2021 by Penelope Ward and Vi Keeland

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2501. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Not Pretending Anymore vydaného

v roce 2021

Český překlad © 2022 Ivana Čejková

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Cover designer: Sommer Stein, Perfect Pear Creative

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1790-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1791-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Penelope Ward

Vi Keeland

UŽ ŽÁDNÉ

PŘEDSTÍRÁNÍ

První kapitola

Molly

„Co tedy vlastně děláte?“

Žena si zabubnovala prsty na stehno. „Jsem hudebnice.“

Podívala jsem se na žádost o pronájem. Nahoře bylo uvedeno jméno Lyrika Akordová.

Kousla jsem se do jazyka a snažila se zachovat si nadhled. Tohle byla už dvanáctá žena, se kterou jsem vedla rozhovor jako s potenciální spolubydlící. To, že měla v obočí několik kovových kroužků a na krku něco, co vypadalo jako psí obojek, neznamená, že bych ji měla rovnou vyhodit.

„Aha, to je zajímavé, jste zpěvačka?“

Lyrika zavrtěla hlavou. „Bubenice. Víte, kolik metrů čtverečních má pokoj, ve kterém bych měla bydlet? Mám totiž dvě sady bubnů, které se tam musí vejít.“

„Uff… Myslím, že je to tak čtyři na čtyři. Ale doma přece nehrajete, ne? V inzerátu jsem psala, že hledám klidnou spolubydlící, protože pracuju v noci.“

„To ano. Ale žádný strach. Budu hrát jenom ve svém pokoji.“

Moje ložnice a pokoj mé potenciální spolubydlící měly společnou zeď, takže tímto rozhovor číslo dvanáct skončil. Povzdechla jsem si a přinutila se k úsměvu. „Díky, že jste přišla. Zbývá mi ještě pár dalších zájemkyň, se kterými se chci sejít, než se rozhodnu. Ozvu se vám.“

„Skvělý.“ Žena vstala. „Jo, a ještě něco, v inzerátu jste psala, že chcete nájemné za dva měsíce dopředu, ale jsem teď tak trochu s penězi na štíru. Stačilo by vám nájemný jen za jeden?“

Usmála jsem se. „Jistě, žádný problém.“ Vzhledem k tomu, že tady rozhodně bydlet nebudeš.

Po bubenici jsem vyzpovídala další dvě kandidátky. Jedna chtěla, aby se s ní do pokoje nastěhoval i její přítel, přestože jsem v inzerátu výslovně uvedla, že hledám nezadanou dívku. A druhá měla dvacetiminutové zpoždění, byl z ní cítit alkohol a mluvila nezřetelně… v půl čtvrté odpoledne.

Proč je sakra tak těžké v téměř třímilionovém městě najít spolubydlící? Doufala jsem, že při dnešním posledním pohovoru se stane zázrak, jinak budu muset vyhodit peníze za další inzerát a začít hledat zase od začátku. A na to rozhodně nemám čas ani prostředky. Za dva týdny musím zaplatit nájemné, a jestli budu muset i teď hradit celou částku za tenhle byt sama, budu hodně dlouho jíst jen konzervy pro kočky.

Když se přesně na čas, kdy se měla objevit poslední uchazečka, ozvalo zaklepání, zhluboka jsem se nadechla, zvedla hlavu a požádala toho nahoře o pomoc.

Otevřela jsem dveře a několikrát zamrkala.

Uff. Myslím, žes mou prosbu asi špatně pochopil, bože.

Za dveřmi stál muž – a nejen ledajaký, naprosto úžasný chlap s dokonale rovným nosem, lícními kostmi, pro které by stálo za to umřít, mužnou bradou a plnými rty. Pleť měl opálenou a čokoládově hnědé mandlové oči mi připadaly sexy. Ještě nikdy jsem žádného takového muže neviděla.

„Můžu vám nějak pomoct?“

Obličej se mu rozzářil vražedným úsměvem, při kterém si jistě nespočet žen stáhlo kalhotky.

„Ahoj, v půl pátý mám schůzku s Molly Corriganovou.“

„Opravdu?“ Držela jsem v ruce poslední přihlášku a podívala se na jméno nahoře. „To si nemyslím. Mám schůzku s D. Tateovou.“

Natáhl ke mně ruku. „To jsem já. Declan Tate.“

„Ale… vy nejste… žena.“

Znovu se usmál. „Máte pravdu, jste velmi všímavá. Rozhodně nejsem ženská. Ale můj poslední spolubydlící mi tvrdil, že asi jsem, protože na noc používám hydratační krém a na konci filmu Marley a já brečím. A jestli mám být upřímný, taky jsem si pobrečel při Příběhu hraček, takže jsem asi fakt trochu posera. Každopádně si myslím, že byste měla tyhle moje kladný ženský vlastnosti považovat za plus.“

Byla jsem dokonale zmatená. „Hm… promiňte. Asi jste přehlédl, že v mém inzerátu bylo napsáno, že hledám pouze ženu.“

„Vlastně nepřehlídl. Ale když mi dáte pět minut, myslím, že vás přesvědčím, že jsem lepší spolubydlící než nějaká holka.“

Zasmála jsem se. „Abych si to ujasnila… zamlčel jste své křestní jméno – jak že jste říkal, že se jmenujete?“

„Declan.“

„Jasně, Declan. Každopádně jste se přihlásil na inzerát a záměrně oklamal člověka, který bude rozhodovat o tom, jestli ten pokoj dostanete, nebo ne, tím, že jste vynechal křestní jméno. A teď mě chcete za pět minut přesvědčit, že vlastně nevím, co chci? Chápu to správně?“

Znovu se blýskl svým šarmem. „Přesně tak.“

Přemýšlela jsem, jak se k té situaci postavit. Na jednu stranu jsem to považovala za ztrátu času, a té jsem si dneska užila ažaž. Ale na druhou stranu ve mně probudil zvědavost. Něco v jeho úsměvu mi říkalo, že by to mohla být zábava. Tak co, stejně nemám nic lepšího na práci.

Otevřela jsem dveře, ustoupila stranou a naznačila mu, aby šel dál. „Nastavím si na telefonu minutku, a než začnete, přinesu si sklenku vína. Mám ráda, když mě někdo pobaví.“

Declan se usmál a vešel dovnitř.

Pokynula jsem mu k pohovce. „Posaďte se, hned jsem zpátky.“

Když jsem došla do kuchyně, zavolal za mnou: „Hej, Mollz?“

Otočila jsem se. „Ano?“

„Co kdybyste přinesla ty skleničky vína dvě?“

Zasmála jsem se. „Jasně. Proč ne, Decsi.“

Nalila jsem dvě skleničky pinotu grigia a vrátila se do obývacího pokoje. „Tak prosím. Doufám, že máte rád bílé.“

„Vidíte? Už teď se dokonale shodneme, dávám přednost bílému před červeným.“

Pozvedla jsem sklenku ke rtům. „Jo, je to dokonalý… mohli bychom být pár snů. Možná jsme dokonce spřízněné duše, že?“

Declan se znovu usmál, až mu zazářily zuby. Jeho úsměv byl fakt neodolatelný. Škoda, že má taky penis. Vypila jsem polovinu obsahu skleničky a odložila ji na stolek. Popadla jsem mobil, ťukla na aplikaci minutky a nastavila ji na pět minut.

Ukázala jsem mu displej. „Můžete začít?“

„Vždy připraven.“

Stiskla jsem tlačítko start, položila telefon displejem nahoru na stolek a založila si ruce na prsou. „Tak do toho.“

„Fajn. Tak… jaká je vaše oblíbená barva?“

„Moje oblíbená barva?“

Declan ukázal na displej. „Čas běží, Molly. Neobírejte mě o něj tím, že opakujete otázky.“

Zasmála jsem se. „Dobře. Tak růžová.“

Declan sáhl do kapsy kalhot a vytáhl svazek klíčů. Na něm visela klíčenka z růžových korálků s bílými písmeny jeho jména. „Moje taky.“

Povytáhla jsem obočí. „To jste si vyrobil sám?“

„Ne. Vyrobila mi ho moje neteř Arianna.“

„Tak jak mám vědět, že to není jen Ariannina oblíbená barva?“

„Dobrá poznámka. Pojďme dál. V inzerátu jste psala, že pracujete v noci.“

„Přesně tak. Jsem zdravotní sestra a většinou mám noční na porodním oddělení.“

„Takže přes den spíte?“

„Končím v sedm a snažím se usnout hned, jak přijdu domů.“

Přiložil si ruku k hrudi. „Pracuju přes den. Do posilovny odcházím v šest a domů se z práce obvykle vracím až po sedmé večer. Takže v bytě bude klid, přesně tak, jak potřebujete.“

Přikývla jsem. „Fajn, je pravda, že z tohohle hlediska byste byl dobrý spolubydlící. Ale většina lidí pracuje přes den, takže to není nic, čím byste byl výjimečný.“

„Vaříte?“ zeptal se.

„Počítají se makarony se sýrem?“

„Vyrostl jsem v klasický italský rodině a babička mě naučila vařit skvělou rajčatovou omáčku.“

„Takže chcete říct, že mi budete vyvářet?“

„Pokud to bude nutný k získání podnájmu, tak ano.“

„I když je to lákavá nabídka, za rohem je italská restaurace, kde mají skvělá jídla. Vtipný je, že se jmenuje Babiččina kuchyně a vaří tam opravdová babička. Žádná napodobenina.“

Declan si dramaticky povzdechl. Podíval se na mobil na stole. „Tři minuty třicet osm vteřin. Vidím, že mi to nehodláte usnadnit. Co kdybyste mi prozradila, proč nechcete mít za spolubydlícího chlapa, abych se na to mohl přímo zaměřit. Je to kvůli záchodovýmu prkýnku? Mám totiž čtyři starší sestry, takže jsem patřičně vycvičený. Když mi bylo osm, zapomněl jsem ho jednou zvednout a sestra si sedla zrovna tam, kde zůstala kapka moči. Než spláchla, strčila mi hlavu do záchodový mísy. To bylo naposledy, co jsem ho zapomněl zvednout.“ Zvedl tři prsty. „Čestný skautský. To nebude problém.“

Usmála jsem se. „Ne, kvůli záchodovýmu prkýnku to není.“

„Dobře. Tak proč tedy nechcete mužského spolubydlícího?“

Vlastně jsem ani moc nepřemýšlela, proč musí být moje spolubydlící žena. Prostě mi to přišlo přirozené. „No… vlastně nemám žádný konkrétní důvod. Ale bylo by mi to příjemnější. Třeba proto, že spím jen v tričku a spodním prádle. Když vstanu, jdu si hned uvařit kafe. Bylo by divný promenádovat se tu jen tak před chlapem.“

„Proč?“

„Proč by bylo divný chodit se skoro nahým zadkem před chlapem?“

„Ano.“

Pokrčila jsem rameny. „No… nevím, prostě mi to tak přijde. Víte, holky, které tu se mnou bydlely, nebyly lesby, takže tu mezi námi nebyl žádný erotický náboj.“

„Aha. Takže se konečně dostáváme k jádru věci. Bojíte se sexuálního napětí, které by mohlo panovat mezi… vámi a mnou? Je to proto, že vás přitahuju?“

„Cože? Ne! Nebuďte tak sebestředný… myslíte si, že se mi líbíte a že se bojím? Že se nedokážu ovládnout?“

„Jen se držím při zemi, Mollz. Dala jste mi pět minut, takže se snažím vypátrat, v čem je problém.“

„Nechci prostě pořád myslet na to, že než vyjdu z ložnice, musím se patřičně obléct. Když vylezu z koupelny, jsem většinou zabalená v ručníku nebo jen v podprsence a kalhotkách – jsem na to zvyklá.“

„A měla byste stejné pocity, kdybych vám řekl, že jsem gay?“

Ta otázka mě zarazila. Myslela bych si to samé? Nebyla jsem jistá. „A jste?“

„Sakra, ne. Jen se pořád snažím přijít na to, v čem je problém. Je to tím, že jsem chlap, nebo že bych mohl obdivovat váš zadek v kalhotkách? Řekl bych, že je to spíš to druhý. Takže buďte v klidu, nebudu vás očumovat.“

Tohle mě uráželo. „Co je na mým zadku špatnýho?“

Zasmál se. „Nevím, nedíval jsem se na něj. Víte proč?“

„Ne.“

„Jsem zamilovaný, mám přítelkyni.“

I když to bylo šílené, pocítila jsem záchvěv žárlivosti. „Aha. Tak proč se nenastěhujete k ní?“

„Protože ona moje city neopětuje… zatím. Takže jestli máte obavy si vzít jako spolubydlícího chlapa, tak v mém případě nemusíte. Nejsem bigamista, stačí mi jedna. Jestli chcete, můžu vám dát telefon na moje expřítelkyně, aby vám to potvrdily. Nejsem žádný podvodník.“

Hmm… „Já nevím…“

Declan se podíval na telefon na stolku. Zbývalo jednatřicet vteřin. „Čas se nám krátí, takže bychom to měli urychlit. Co kdybych vám o sobě řekl to, co potřebujete vědět?“

„To by bylo fajn.“

„Je mi osmadvacet, ročně vydělávám šestimístnou částku. Moje kreditní skóre je osm set deset a od předchozích bytných mám dobré reference. Jsem čistotný a uklízím po sobě. Nejsem často doma, ale když už ano, tak jsem tichý nájemník. Taky to zatraceně dobře umím s kladivem.“ Rozhlédl se po pokoji a ukázal na odloupnutou omítku, kterou jsem urazila, když jsem příliš prudce otevřela dveře skříně. „Můžu to zasádrovat a zajistit, aby se to už neopakovalo.“ Ukázal do kuchyně. „A ty skříňky jsou pěkně vysoko. Měřím sto třiaosmdesát, takže si nebudu muset brát židli, abych dosáhl na horní poličku. A…“

Minutka na telefonu začala pípat.

„Můžu říct ještě jednu věc?“

„Jistě. Proč ne?“

„Podělím se o svoje hesla k Hulu a Netflixu. Mám prémiový účet.“

Rozesmála jsem se. „No, to jsou pěkně lákavý nabídky spolubydlícího.“

Usmál se. „Takže mě berete?“

Povzdechla jsem si. „Omlouvám se. I když si vážím vaší houževnatosti, bohužel vás nemůžu vzít. A to i přesto, že jsem tu měla před vámi čtrnáct zájemců. Ale musím říct, že jste velmi sympatický a jistě budete pro někoho fantastickým spolubydlícím.“

Declan se zamračil, ale přikývl. „Fajn, za pokus to stálo. Tohle je skvělý dům a do práce bych to měl, co by kamenem dohodil. Je těžké najít podnájem na šest měsíců.“

„To mi akorát bude končit nájemní smlouva. Ale ještě jsem se nerozhodla, jestli si ji prodloužím, nebo ne.“

„Vidíte? To je další důvod, proč bych byl ideální spolubydlící. Jsem tady totiž jen na šest měsíců.“

„To mě mrzí. Tohle je přesně ten případ, kdy o tom rozhoduju já, ne vy.“

Zvedl sklenku a dopil víno. Pak vstal a natáhl ruku. „Jsem rád, že jste mi věnovala tolik času. A díky za pinot grigio.“

Potřásli jsme si rukama. „Ráda jsem vás poznala, Declane.“

Když jsem ho vyprovodila, zavřela jsem dveře a opřela se o ně. Jaká škoda! Zdálo se, že je to opravdu milý kluk a nejlepší kandidát na spolubydlícího, jakého jsem potkala. Byla jsem zrovna na cestě do kuchyně si nalít další sklenku vína, když někdo zaklepal na dveře. Než jsem otevřela, podívala jsem se kukátkem a uviděla Declana.

„Zapomněl jsem na něco důležitého,“ řekl.

„Aha? Na co?“

Vytáhl peněženku a ukázal mi fotografii jeptišky. „Tohle je moje sestra Catherine a není v halloweenském kostýmu. Je doopravdy jeptiškou. Jak špatný může být člověk, když má sestru jeptišku?“

Zasmála jsem se. „To je ta sestra, co vám strčila hlavu do záchodu?“

Ušklíbl se. „Přesně.“

„No, nechápu, jaká je souvislost mezi tím, že se vaše sestra rozhodla zasvětit svůj život církvi, a tím, že jste dobrý člověk. Ale i kdybych tomu věřila, stejně to na mé odpovědi nic nemění.“

Declan stál se svěšenými rameny. „Musel jsem to aspoň zkusit. Taky mi tvrdí, že i když je jeptiška, já se do nebe nedostanu. Ale napadlo mě, že by to mohlo být k něčemu dobré.“

„Sbohem, Declane.“

„Zatím, Mollz.“

„Tak jak to jde s hledáním spolubydlící?“ Emma si nalila kávu a posadila se k malému stolku v naší odpočívárně.

Povzdechla jsem si. „Proč je v dnešní době tak těžký najít normálního člověka? Už jsem mluvila s víc než tuctem holek a nenašla ani jednu vhodnou kandidátku.“

„Vyvěsila jsi ten inzerát na nástěnku pro zaměstnance, jak jsem ti navrhovala?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Nechci bydlet s další zdravotní sestrou ani laborantkou. Kdyby nám to doma neklapalo, bylo by to v práci peklo.“

„Možná by se ti přihlásil doktor Dandy.“ Emma povytáhla obočí. „Slyšela jsem, že spí u doktora Cohena na gauči, dokud si něco nenajde.“

Tahle informace mě pobavila. „Vážně? Will se s tou kdovíjaksejmenuje rozešel?“

„Jo. Lisa z rentgenu mi říkala, že jí doktor Cohen prozradil, že Dandy teď bydlí u něj. Podle všeho to s tou rádoby herečkou šlo do kopru.“

„Páni.“

Emma se usmála. „Jo, a jedna rada pro tebe, kamarádko… Dávám mu desetidenní lhůtu na oplakávání konce tohohle ročního vztahu. Ale potom ti nedám pokoj, dokud si nebudu jistá, žes mu konečně dala najevo, že o něj máš zájem. Nemysli si, že zůstane dlouho singl. Když byl naposledy sám, tak jsi svou příležitost propásla. Nemůžeš kvůli němu pořád jen vzdychat.“

Samozřejmě měla pravdu. I když jsem byla nadšená, že je Will zase k mání, při pomyšlení, že bych se mu měla vyznat ze svých citů, se mi chtělo zvracet. Will Daniels – nebo jak mu říkala Emma doktor Dandy kvůli jeho příjmení a neuvěřitelné podobnosti s mužským modelem Davidem Gandym – a já jsme byli dobří přátelé už čtyři roky. Nastoupili jsme do nemocnice ve stejný den a společně jsme prošli úvodním školením. Měla jsem tehdy přítele a on se v té době scházel s dívkou z medicíny, takže i když jsem si vždycky myslela, že je šíleně hezký, platonicky jsem se do něj zamilovala až před dvěma lety. Jenže od té doby se Will většinou zamilovával do jiné, ale vztahy mu dlouho nevydržely. Emma měla pravdu, že nikdy nezůstal dlouho sám.

„Tenhle pátek by měl být v hospodě,“ řekla jsem. „Pár lidí z jipky se sejde u McBridea. Jsem zvědavá, co tam o tom rozchodu řekne.“

„Ví, že hledáš spolubydlící?“

„Myslím, že ne.“

„No, to se přece nabízí, ne? On potřebuje někde spát a ty hledáš podnájemníka.“ Emma pokrčila rameny. „Nejdůležitější je načasování. Možná je to osud. Dandy se k tobě nastěhuje a ty zabiješ dvě mouchy jednou ranou.“

„Máš trochu moc bujnou představivost. Co kdybychom nejdřív zjistily, jestli to mezi ním a kdovíjaksejmenuje opravdu skončilo? Už se rozešli několikrát, ale on se k ní vždycky nakonec vrátil.“

„No jasně, ale mám takový tušení, že to tentokrát mezi vámi dvěma klapne.“

„A nemohla bys mít místo toho tušení, jestli si najdu spolubydlící? Právě jsem musela zaplatit za další inzerát.“

Emma zavrtěla hlavou. „To není možný, žes nenašla ani jednoho slušnýho kandidáta.“

Vzpomněla jsem si na svůj poslední pohovor. „Vlastně jeden takový ideální podnájemník se objevil. Má skvělý kreditní skóre, nedělá binec, vaří, odchází brzy ráno do práce a vrací se až večer.“

„Tak proč jsi ji nevzala?“

„Protože je to chlap.“

Druhá kapitola

Molly

Rozhovor číslo patnáct byl nejhorší.

Dívka byla profesionální jódlerka a informovala mě, že musí často trénovat na soutěže. Chtěla vědět, zda je v místnosti ozvěna.

Proč proboha nemůžu najít někoho normálního? V žádném případě jsem to její povykování nechtěla poslouchat. A přestože byla moc milá, vyprovodila jsem ji z bytu s vědomím, že už ji nikdy neuvidím.

Když jsme se loučily, všimla jsem si, že přede dveřmi leží něco na zemi. Byla to zavřená plastová krabička s obálkou přilepenou nahoře. Vzala jsem ji dovnitř a nedočkavě obálku otevřela. Stálo tam:

Všiml jsem si, že je pokoj stále k pronájmu. Mrzí mě, že nemáš větší štěstí. Zatím si vychutnej cupcaky, které jsem upekl. Možná ti pomůžou zbavit se stresu. Kdybych pro tebe mohl ještě něco udělat – víš, třeba si ten pokoj pronajmout –moje číslo máš.

Declan

(Na rovinu: pořád mám penis.)

Potlačila jsem smích, otevřela zelené víko krabičky, v níž se skrývalo osm velkých cupcaků s bílou polevou. Na každém bylo napsané jiné slovo. Brzy mi došlo, že tvoří věty:

Ochutnej

Aspoň

Jeden.

Uvidíš.

Poděkuješ

Mi

Později.

Declan.

Otráveně jsem si vzala „jeden“ dortík a ukousla z něj obrovské sousto. Vždycky jsem jedla jen horní část a spodní suché těsto jsem nechávala. Bez polevy byl pro mě cupcake nepoživatelný.

Musela jsem uznat, že byl vynikající. Poleva byla máslová, ne příliš sladká. Krémová, žádná křupavá cukrová vrstva.

Opravdu si ten chlap myslí, že si těmihle sladkostmi získá moje srdce – nebo pokoj v mém bytě?

Zasmála jsem se sama sobě a vzala si další. Nejdřív jsem olízla polevu a pak jsem zhltla celý vršek. Byly opravdu lahodné. Člověk by si myslel, že je koupil v pekárně, nebýt toho, že tvary byly poněkud nedokonalé a byly vyskládané v plastové krabičce.

Byla bych naprostý cvok, kdybych chtěla dát tomuhle chlápkovi šanci jen proto, že jeho cupcaky chutnají tak zatraceně dobře.

Během deseti minut jsem snědla všechny kromě dvou. V krabičce zůstaly jen košíčky s těstem.

Podívala jsem se na nápisy na těch, které zbyly.

Poděkuješ

Mi

Poděkuješ mi!

Bylo to znamení, že bych mu měla dát šanci?

Skutečně jsem natolik zoufalá, že hledám moudrost v cupcakách?

Odpověď zněla ano. Ano, jsem zoufalá.

Dlouze jsem vydechla a přiznala si, co jsem v duchu už dávno věděla: hledání skončilo. Declan Tate prostě vyhrál. Potřebuju prachy a on je nejpřijatelnějším podnájemníkem, který se tu objevil. Vlastně jsem ho trestala a odmítala jen proto, že je to chlap. Poslední dny jsem o tom hodně přemýšlela… vlastně o něm. Líbilo se mi jeho charisma, to, jak mě rozesmál – to, že má penis, bylo to nejmenší. Ostatní zájemkyně měly mnohem horší vlastnosti.

Ale než se definitivně rozhodnu, musím si s ním ještě jednou promluvit, stanovit nějaká základní pravidla.

Vyťukala jsem jeho číslo, které mi dal.

Zřejmě věděl, že jsem to já.

„Ahoj, Mollz! Tak jak to jde s…“

„Fajn, vyhrál jsi. Ten pokoj je tvůj,“ vyhrkla jsem.

„Vážně?“

„Ty cupcaky byly zatraceně dobrý. Přesvědčily mě, což byl zřejmě tvůj záměr.“

„Cupcaky? Snědla jsi jich víc než jeden?“

„Bez komentáře.“

Zasmál se a zabručel si sám pro sebe: „To si zapiš, Declane. Cesta k srdci nové bytné prochází žaludkem.“

Bytné.

Povzdechla jsem si. Co to proboha dělám?

Musel můj pocit úzkosti vycítit. „Nebuď kvůli tomu tak skleslá, Mollz. Bude to zábava, a jak jsem říkal, nemusíme se v bytě ani potkat. Naše zaměstnání nám umožní, abychom se jeden druhému vyhýbali.“

„Kdy se chceš nastěhovat?“

„Jak si to představuješ ty? Tady u kámoše se můžu sbalit hned odpoledne a v pět jsem u tebe. Stejně se nemůže dočkat, až tu bude mít zase soukromí – říkal něco o tom, že mě nechce v pokoji, když šuká s přítelkyní. Věřila bys tomu?“ Zasmál se. „Jdeš dneska večer do práce?“

Dnes odpoledne? Zdálo se mi to hrozně narychlo, ale upřímně, aspoň to budu mít za sebou.

„Ne, dnes večer mám volno. Vlastně mám volno několik dní.“

„Tak to je prima. Sbalím si věci a přijedu.“

Popadla jsem dortík „Poděkuješ“ a zakousla se do něj. „Skvělý,“ zamumlala jsem s plnou pusou.

O několik hodin později se ozvalo zaklepání.

Když jsem otevřela, přivítal mě Declanův oslnivě zářící úsměv.

„Ahoj, bytná.“

Ustoupila jsem stranou, aby mohl projít dovnitř.

„Ahoj.“

Ucítila jsem závan jeho vůně. Skvělé. Tedy ne, že by mi vadila představa, že byt bude prosycený jeho kolínskou. Ale uvědomila jsem si, že atmosféra bude úplně jiná – bombardovaná testosteronem.

Taška mu s žuchnutím spadla z ramene na podlahu. Rozhlédl se kolem a odtáhl kufr do rohu místnosti. Pak se vrátil ke mně a zaskočil mě, když mě pohladil po tváři.

Ucukla jsem, když mi přejel prstem po koutku úst. Dotkl se mého spodního rtu a naskočila mi husí kůže.

„Měla jsi tam trochu polevy.“

Dotkla jsem se stejného místa. „Aha.“

Několik minut před jeho příchodem jsem totiž spořádala poslední cupcake s nápisem „Mi“. V krabičce zbylo jen osm napůl snědených pahýlů.

Prohlížel si můj obličej. „Jsi v pořádku?“

„Jo, jsem v pohodě,“ zamumlala jsem a zčervenala.

Nebyla jsem si jistá, jestli mi stoupl do hlavy cukr, nebo čím to bylo, ale nervy jsem měla napjaté víc, než jsem tušila.

„Přestaň vyšilovat.“ Zasmál se. „Chápu to správně, že jsi ještě nikdy nežila s chlapem?“

„Přesně tak. Rodiče se rozvedli, když mi bylo šestnáct. A když od nás otec odešel, zůstaly jsme s mámou a sestrou Lauren samy.“

„No, slibuju, že tě neukousnu.“

Polkla jsem, vystresovaná jeho přitažlivostí. Připadal mi naprosto neodolatelný. Nikdy by mě nenapadlo, že jednou budu s takovým chlapem bydlet. Po pravdě řečeno, byl velmi samolibý, i když to nedával navenek najevo. Není možné, aby nevěděl, že je hezký.

„Musíme si stanovit nějaká základní pravidla, souhlasíš?“

Narovnal se a přikývl. „Tak spusť.“

„Pravidlo číslo jedna je asi jasný, ale radši to zopakuju: co patří mně, je moje, co tobě, je tvoje. O osobní věci, jako jsou toaletní potřeby nebo jídlo, se nedělím.“

„Chápu. Ale mělo by to fungovat oboustranně. Třeba… když náhodou uvařím něco dobrýho a pozvu tě na to, měla bys mi to oplatit.“

Svraštila jsem obočí. „Oplatit? Co přesně tím naznačuješ?“

Vytřeštil oči. „Ne, to, co tě teď napadlo, jsem zrovna na mysli neměl. Říkal jsem ti přece, že se mi líbí jiná, zapomněla jsi? Myslel jsem to tak, že když sníš to, co jsem uvařil, budeš mi dlužit něco podobného. Neber si něco, co nedokážeš oplatit.“

Přimhouřila jsem oči. „Proč si myslíš, že budu jíst to, co uvaříš?“

„Možná ne. Ale zdá se, že ti ty cupcaky chutnaly, takže…“

Měl pravdu. Ale to byl přece dárek. Na tuhle jeho podmínku bych mohla přistoupit a slíbit, že se jeho jídla nikdy nedotknu. Pch! Nejsem závislá na tom, jestli něco uvaří, nebo ne.

„Tak fajn.“ Pokrčila jsem rameny. „Ale pro tebe platí to samý.“

Opřel se o ostrůvek uprostřed kuchyně. „Jaká další pravidla ještě máš?“

„Když nebudu doma, můžeš si tu dělat, co chceš. Ale pokud budu spát po noční, nikoho si do bytu vodit nebudeš. Vzhledem k tomu, že pracujeme každý jindy, by to neměl být problém. Takže budeš mít tři noci v týdnu pro sebe.“

„Dobře, platí. Co dál?“

„Mám ráda pořádek. Takže když uvidíš, že je něco určitým způsobem uspořádané, neměň to.“

„Myslíš třeba tyhle lentilky M&M, co jsou ve sklenicích na lince? Nemám míchat růžové s mátovými? Takovýhle kraviny máš na mysli?“

„Mám ráda lentilky jenom určité barvy, takže si je objednávám přes internet. Ale ano… nepleť se do něčeho, co mám určitým způsobem zaběhnutý.“

„Dobře.“ Uchechtl se. „Jsi blázen, víš to?“

„Každý jsme nějaký. Prostě mám ráda barevně sladěný bonbony a uklizený byt. Holt jsem taková, jaká jsem, a ty to budeš respektovat.“

„Jakýmu chlapovi se může líbit ženská, která má ráda růžový lentilky nasypaný ve sklenici? Týpek, co nosí růžovou košili Lacoste a mokasíny?“

„Ne. Mám ráda muže, co mají hlavu na svém místě a kteří…“

„… jsou nudní a namyšlení jak sviňa?“

„Ne,“ bránila jsem se.

„Dělám si legraci, Molly. Jen si z tebe utahuju.“

Dlouze jsem vydechla a přikývla. „Já vím.“

„Jsi single?“ zeptal se.

„Ano. Ale… doufám, že ne na dlouho.“

„Jo? Co máš v plánu? Kdo je ten šťastlivec?“

Uf. Proč jsem to vůbec řekla? Teď to musím vysvětlit.

Asi bych mu měla přiznat, že jsem zamilovaná do doktora Danielse. Aspoň bude Declan vědět, že mě jeho kouzlo vůbec nezasáhlo.

„Je tu jeden doktor, se kterým pracuju. Už nějakou dobu jsem do něj zamilovaná a on se právě rozešel s přítelkyní. Zítra večer s ním a s partou dalších lidí jdu na večeři. Tak doufám, že se tam něco vyvine.“

Usmál se. „To je fajn, jdi do toho.“

Bylo mi trapně a odkašlala jsem si. „A co ty? Jak je to s tou holkou, co se ti líbí?“

„No, je vlastně taky kolegyně. Pracujeme pro stejnou reklamní agenturu. Oba jsme z Kalifornie, kde má firma sídlo, a do Chicaga jsme přijeli pracovat na kampani pro místního velkého klienta. Proto jsem tu jen na šest měsíců.“

„Ví, že ji máš rád?“

„To je právě ten problém, chodí s jedním blbcem. Nechtěl, aby jela do Chicaga. Je to s nimi pořád jako na houpačce, takže doufám, že jednoho dne to mezi nima krachne a já konečně budu mít šanci. Nejsem hajzl, abych se je snažil rozeštvat, takže teď jen vyčkávám v záloze.“

„Dobře, ale ví, že se ti líbí?“

„Nejsem si jistý, ale vsadím se, že to tuší. Jsme kamarádi… zatím. Jenže já chci víc. Nejen proto, že je nádherná, ale je i inteligentní a milá. Prostě kompletní balíček. Jsem přesvědčený, že se k sobě hodíme.“

Ten náznak žárlivosti, který jsem cítila, mě znervózňoval. Myslím, že to bylo spíš přání, aby ke mně někdo cítil to samé. Rozhodně to nebylo kvůli Declanově přitažlivosti. Vypadal dobře, ale už jsem se rozhodla, že není můj typ.

„Jak se jmenuje?“

„Julia.“

„Hezké jméno.“

„A co ten sexy doktůrek?“

S úsměvem jsem odpověděla: „Will.“

„Jakou má specializaci?“

„Je to gynekolog.“

„Aha, mělo mi to dojít. Říkala jsi, že pracuješ v porodnici. Aspoň ta ukňouraná mimina, která přivádíš na svět, jsou roztomilá – na rozdíl od mých klientů.“ Natáhl se po sklenici s lentilkami, a pak s bezelstným úsměvem ruku stáhl. „Nějaká další pravidla, Molly?“

„No, už jen takové samozřejmé věci, jako že se nesmí po bytě chodit nahý.“

Svraštil obočí. „Bojíš se, že by tě to mohlo vzrušit?“

„Ne.“ Sklonila jsem hlavu. „Prostě se to nehodí.“

„Tak to platí i pro tebe. Ale to jen proto, aby to bylo fér.“ Ztišil hlas. „Mezi námi, nebudu si stěžovat, když tohle pravidlo porušíš.“

Protočila jsem panenky. „Myslela jsem, že máš oči jen pro jednu ženu?“

„Jsem zamilovaný, ne mrtvý, Mollz,“ ušklíbl se. „Jestli se tu budeš producírovat, nejspíš se na tebe po očku podívám. Ale nic neřeknu a nebudu se chovat vyzývavě.“

Tváře se mi rozpálily doruda, a tak jsem raději změnila téma. „Tvoje sestra je doopravdy jeptiška?“

Zasmál se. „Jasně.“

„Je to dost… neobvyklý.“

„Proč? Protože je její brácha naprostý opak ctnosti?“ Obdařil mě rošťáckým úsměvem.

„To taky, ale dneska už moc neslyšíš, že by se nějaká holka stala jeptiškou.“

„Catherine byla odmala jiná než ostatní sestry, vždycky hledala vyšší cíl. Ale dost nás to šokovalo.“

„Tvoji rodiče jsou věřící?“

„Jo, jsou katolíci a každou neděli chodí do kostela, ale nejsou tím nijak posedlí. Máma se rozplakala, když jí Catherine oznámila, že vstupuje do kláštera. Vždycky si pro ni představovala jinou budoucnost. Ale znáš to, nakonec si děti stejně udělají, co chtějí. Zdá se, že je tam šťastná.“

„To je dobře.“

„Je zajímavý, jak sourozenci vyrůstají pohromadě v jedný rodině, a přitom jsou tak odlišní. Catherine žije v klášteře, modlí se, dělá dobré skutky, zatímco já většinu večerů promrhám brouzdáním po internetu nebo sledováním filmů na Hulu. A to máme stejné rodiče. Jak je to možný?“

„Zdá se, že jsi v práci docela úspěšný. Určitě jsou na tebe pyšní.“

„Chtěli by, abych se už konečně někde usadil, ale máš pravdu, ještě se mě nezřekli.“ Změnil téma. „Tak jaký je plán na zítřejší večer?“

„Jak to myslíš?“

„Chceš přece zítra večer klofnout toho sexy doktůrka, ne? Jakou máš strategii?“

Proboha, proč jsem se mu o Willovi vůbec zmiňovala? „Měla bych mít nějakou strategii?“

„No, chceš přece, aby věděl, že ho miluješ, ne?“

„Jasně že jo, ale nechci to nijak uspěchat. Vždyť se právě rozešel s přítelkyní. Na druhou stranu, muži jako on single moc dlouho nejsou.“

„Fajn, takže je ti jasný, že ho dostaneš svojí nepřístupností?“

„Jak to myslíš?“

„Víš, my chlapi to máme nastavený jinak. Když si myslíme, že něco nemůžeme mít, chceme to o to víc. V tomhle jsme jako děti.“

„Proto se ti líbí Julia? Protože je zadaná?“

Poškrábal se na bradě. „Jo, na úrovni podvědomí by to tak mohlo fungovat… ale není to ani zdaleka ten hlavní důvod, proč se mi líbí.“

„Máš nějaký nápad, co bych měla zítra udělat?“ zeptala jsem se odmítavým tónem, ale v hloubi duše jsem skutečně chtěla slyšet, co mi navrhne. Nestávalo se často, abych se na takové věci dívala z mužského pohledu.

„Nedávej mu najevo, že se ti líbí a že po něm jedeš. Ukaž mu, proč by měl mít rád on tebe.“

Nastražila jsem uši. „A to spočívá v čem?“

„Vezmi si na sebe něco sexy – vím, že tohle hravě zvládneš – a bav se s každým kromě něj. Ukaž mu, o co přichází, když si tě nevšímá. A když se pak okolo tebe začne ochomýtat, prohoď s ním pár slov a zase se věnuj někomu jinýmu. To mu bude vrtat hlavou a bude chtít zjistit víc. My totiž milujeme, když můžeme nějakou ženu dobývat.“

„A nebude to vypadat, že je mi úplně ukradený?“

„Věř mi. Jestli si máte být souzeni, určitě se tě pokusí dostat. Čím víc budeš vypadat nezaujatě, tím víc mu bude tvrdnout péro.“

„No, dík, žes mi to objasnil.“

„Nemáš zač. Víš, jsem dost přímočarý a nerad chodím kolem horký kaše.“ Rozhlédl se. „Už jsme skončili s pravidly pro spolubydlící?“

„Zatím ano. Pokud mě nenapadne něco, na co jsem zapomněla.“

„Tak fajn.“ Došel ke sportovní tašce, otevřel ji a vytáhl několik lahví energetického nápoje. „Nevadí, když si je hodím do ledničky?“

„Vůbec ne.“

Když otevřel dveře lednice, všiml si plastové krabičky a otevřel ji.

„Sakra, ty ti asi chutnaly, co?“

„Nechala jsem se trochu unést. Byly opravdu dobrý.“

„To je další z tvých podivností? To u všech cupcaků sníš jenom ten vršek?“

„Jasně, polevu mám nejradši.“

„Takže to těsto už jíst nebudeš?“

„Bez polevy ne.“

„Páni! Věděl jsem, že se k sobě dokonale hodíme. Já zase nesnáším polevu a sním jen těsto okolo. Řekl bych, že tohle a naše společná náklonnost k bílému vínu nás spojuje. Bude to mezi námi fungovat.“ Zasmál se. „Takže ty máš ráda jen vršky cupcaků?“

„Přesně tak,“ odpověděla jsem.

„Bingo. Vidíš? A já zase miluju spodky.“ Zakoulel očima. „No fajn, to asi nevyznělo moc dobře, co? Ale ty víš, jak to myslím.“

„Jsi cvok.“ Zavrtěla jsem hlavou, ale nedokázala jsem potlačit úsměv. „Musím ti za ty cupcaky ještě jednou poděkovat. Bylo to od tebe moc milý.“

„No, zřejmě tušíš, že za tím stálo víc.“

„A očividně se ti to vyplatilo.“

Jeho pohled zabloudil k hostinskému pokoji. „Nevadí, když si půjdu vybalit?“

„Jen do toho.“

„Skvělý. Ukaž mi, kde.“

Declan za sebou táhl kufr, když se za mnou vydal do svého nového pokoje.

Zalezla jsem si do své ložnice, abych mu dopřála trochu soukromí, ale nedokázala jsem se soustředit na nic jiného, než že je tady.

Zaposlouchala jsem se do jeho pobrukování si spolu s písničkami, které si pouštěl na telefonu, zatímco vybaloval. Nemohla jsem si pomoct a usmála jsem se. Děsila jsem se hledání nové spolubydlící a nemohla jsem kvůli tomu spát. Ale poprvé po dlouhé době jsem měla pocit, že si konečně odpočinu.

Vyděsil mě, když strčil hlavu do dveří mého pokoje. „Můžu si postavit kartáček na zuby vedle tvýho?“ zeptal se.

„Řekla jsem ti snad, že ne?“ opáčila jsem.

„Říkala jsi, že co patří tobě, to je tvoje. Tak jsem nevěděl, jestli se to vztahuje i na kelímek na zubní kartáček.“

„Promiň, jestli jsem se chovala trochu nepříjemně. Prostě si na tebe musím zvyknout, to je vše. Ale už to jde k lepšímu.“

„Fajn.“ Najednou žuchl na moji postel, lehl si na záda a díval se do stropu. Pohled na mužské tělo ležící na posteli v mém pokoji byl… zvláštní.

Ruce si položil pod hlavu a otočil se ke mně. „Neříkala jsi, že máš zítra volno?“

„Jo.“

„Máš doma vajíčka, chleba a tak?“

„Jasně, i když myslím, že datum spotřeby je už za zenitem.“

„Super. Ráno udělám snídani – malou inaugurační oslavu. Bez závazků, samozřejmě. Nebudeš mi nic dlužit.“ Mrkl na mě.

„Když mi někdo udělá snídani, rozhodně si nebudu stěžovat. Nikdy.“

„Ale varuju tě, rád si při vaření pouštím muziku a vrtím zadkem do rytmu. A zpívám… s vařečkou místo mikrofonu. Nevadí ti karaoke v kuchyni?“

„Pokud už budu vzhůru a ty budeš zpívat oblečený, tak jen do toho.“

Vstal z mé postele, zatočil se jako Michael Jackson a zmizel na chodbě.

Tohle bude dlouhých šest měsíců.

Třetí kapitola

Molly

Druhý den ráno mě probudila vůně slaniny.

Rychle jsem si opláchla obličej a vyčistila zuby a vyrazila přímo za nosem do kuchyně. Declan stál u sporáku a zpíval si Wagon Wheel od Dariuse Ruckera. V uších měl sluchátka, takže mě neslyšel přijít. To mi poskytlo příležitost poslechnout si jeho hlas, který byl… naprosto příšerný. Rozesmála jsem se. Člověk, který vypadá tak, jak vypadá, který je obdařený takovým charismatem, prostě musí mít nějaké chyby. Navíc se mi líbilo, že mu je úplně jedno, že zpívat neumí.

Šla jsem rovnou ke kávovaru, otevřela skříňku nad ním a vzala si hrnek. Declan vytáhl jedno sluchátko a usmál se.

„Dobré ráno, bytná. Doufám, že jsem tě svým zpěvem nevzbudil.“

Obvykle jsem nebyla žádné ranní ptáče – hlavně proto, že jsem často mívala noční směny. I ve dnech volna jsem měla problém usnout před druhou hodinou ranní. Přesto jsem se dnes cítila čiperně.

„Nevzbudil.“ Nalila jsem si kávu a zvedla hrnek ke rtům. „Tím zpěvem máš na mysli ty skřeky, cos vydával? Myslela jsem, že někdo škrtí kočku.“

Declan přimhouřil oči. „Snažíš se mi říct, že nemám hudební talent?“

„To ti přece nemůžu říct jako první.“

Usmál se, jako bych mu místo urážky složila kompliment, a kývl bradou k mému hrnku. „Piješ černou kávu. Já taky. Říkal jsem ti, že jsme si jako spolubydlící souzeni.“

Zasmála jsem se a přistoupila blíž ke sporáku. Declan měl zapnuté tři hořáky, včetně toho, který nefungoval od chvíle, kdy jsem se nastěhovala. „Jak se ti podařilo zapnout levý přední hořák?“

„Byl jen ucpaný. Rozebral jsem ho a párátkem vyčistil zaschlou špínu.“

„Aha, páni. No, díky.“

„Rád jsem posloužil. Proč si nesedneš? Snídaně je skoro hotová.“

O několik minut později přede mě Declan položil dokonalou omeletu, slaninu a křupavé bramboráčky spolu se sklenicí pomerančového džusu.

„Vypadá to úžasně. Víš, obvykle moc nesnídám. I když mám po příchodu z práce hlad, většinou si dám jen jogurt nebo něco lehkýho. S plným žaludkem se mi špatně spí. Ale takovéhle snídaně miluju, je zdravější totiž snídat než večeřet. To mi při tom režimu nočních služeb chybí nejvíc.“

Declan se posadil a ukrojil si pořádný kus omelety. „Proč by ti to mělo chybět? Stačí, když si uděláš snídani večer, než půjdeš do práce.“

Nakrčila jsem nos. „To bych nemohla.“

„Proč ne?“

„Nevím… protože snídaně se jí obvykle ráno?“

„Kdo to říká?“

„Hmm… všichni?“

„Abych si to ujasnil. Snídaně je tvoje oblíbené jídlo, ale ty ji nejíš, protože tradičně lidi snídají ráno a ty v tu dobu obvykle spíš.“

„Když to říkáš takhle, zní to jako pitomost. Ale dává to smysl.“

Povytáhl obočí. „Komu?“

Zasmála jsem se. „Mně.“

Declan se ušklíbl. „Molly, Molly, Molly. Ne všechno musí mít konkrétní čas nebo místo. Je dobře, že jsem tady. Potřebuješ moji pomoc.“

„Cože potřebuju? Jakou pomoc máš přesně na mysli?“

„Měla by ses trochu uvolnit.“

Doteď jsme si dělali legraci, ale jeho poznámka mě zasáhla. Kluk, s nímž jsem chodila naposledy, mi nejednou řekl, že jsem příliš upjatá. Takže jsem se cítila trochu nejistě. „Myslím, že mě neznáš dost dobře na to, abys mohl vynášet takové soudy. Musím ti říct, že nejsem upjatá.“

Declan naklonil hlavu. „Ne?“

„Ne.“

„Dobře, Molly. Jak myslíš…“

Teď už se mě snažil jen uklidnit. „Neříkej dobře, Molly. Děláš ze mě nějakou ledovou královnu, ale taková nejsem. Netvrdím, že bych si nedala snídani večer, kdybych k tomu měla příležitost. Jen se to ještě nikdy nestalo. To je všechno.“

„Dobře. Promiň, jestli jsem tě naštval.“

Fajn, skvěle se mi podařilo zkazit atmosféru, která tu panovala. To, co začalo jako docela příjemné ráno, se změnilo v tichou snídani. Než jsme dojedli, připadala jsem si jako ten největší blbec na světě.

„Bylo to fakt vynikající. Promiň, že jsem na tebe vyjela.“

Declan se přinutil k úsměvu. „To je v pohodě.“

„Ne, není. Dal sis tu práci, abys mi připravil snídani, a já ti skočila po krku. Už se to nestane.“

Usmál se. „Ale ano, stane. Mám tendenci říkat věci, které bych si asi měl nechat pro sebe. Takže se to určitě bude opakovat.“

Zasmála jsem se. „Dobře. No, možná bys na tom mohl zapracovat a já zase zapracuju na tom, abych na tebe tak snadno nevyjížděla.“

„To zní dobře, Mollz. Máš na dnešek nějaké plány? Máš volno, ne?“

Zvedla jsem talíř a začala uklízet ze stolu. „Jo, mám volno. Měla jsem tři dvanáctihodinové směny za sebou, takže teď mám na pár dní volno. I když… vlastně nemám žádné velké plány. Dneska půjdu nakoupit a do čistírny. A později se sejdu s kamarády z práce na happy hour. Včera večer jsem se o tom zmínila.“

„Máš pravdu. Dneska večer se chceš sejít s tím namyšleným doktůrkem ze záchranářské stanice.“

„Myslíš Willa? Pracuje se mnou v nemocnici, ne v nějaké záchranářské stanici u dálnice.“

„Jasně, chápu. A je porodník, ne?“

„Ano… ale… panebože, namyšlený doktůrek.“ Zasmála jsem se. „Jak roztomilé.“

S Declanem jsme společně uklidili kuchyň. Uložila jsem nádobí do myčky, zatímco on uklidil všechny věci, které použil při vaření, utřel kuchyňský stůl a varnou desku. Když jsme byli oba hotoví, osušila jsem si ruce a snažila se utěrkou vysušit mokré tričko. Ten zatracený kohoutek vůbec netěsnil a voda stříkala kolem, kdykoli se pustila víc než jen po kapkách. Nouzově jsem kolem hrdla omotala kus elektrikářské pásky, ale ta musela spadnout.

Hodila jsem utěrku na linku a všimla si, že si mě Declan prohlíží. Rychle mi došlo proč. Včera jsem usnula v bílém tričku a bez podprsenky, a teď jsem ho měla promočené a… průhledné. A nejen to, mokrá látka mě studila, takže jsem měla bradavky úplně vztyčené, jako by chtěly tričko protrhnout.

Založila jsem si ruce na hrudi ve snaze je zakrýt. „Ten… ehm… kohoutek trochu stříká.“

Declan zvedl oči a podíval se do mých. Polkl a odkašlal si, než odvrátil pohled. „Dneska se o to postarám.“

„No, to je v pohodě, nemusíš to opravovat. Teče to už nějakou dobu, ale zavolám správci.“

Zabručel. „Ale jo, musím.“

Trochu mě rozladilo, že se Declan nevrátil domů, než jsem odešla do hospody za kolegy. Vybrala jsem si to nejvíc sexy oblečení a potřebovala jsem, aby se na mě podíval a zhodnotil, jestli jsem to moc nepřehnala. Samozřejmě, že jsem se snažila, ale nechtěla jsem, aby to tak vypadalo.

Kvůli tomu, že jsem se nejmíň čtyřikrát převlékala, jsem k McBrideovi dorazila pozdě, takže většina známých tam už seděla. Kdovíjaksejmenuje, která sem obvykle chodila a visela na Willovi, tu evidentně chyběla. Nervy jsem měla na pochodu, když jsem zamířila rovnou k baru a postavila se vedle Daisy, nové lékařské asistentky. Párkrát jsem ji na oddělení potkala, ale tohle bylo poprvé, co přišla na jedno z našich setkání, která se konají dvakrát měsíčně.

„Ahoj,“ řekla jsem. „Jsem ráda, že jsi přišla.“

„Ahoj, Molly.“ Rychle si prohlédla můj outfit. „Ta zelená ti moc sluší. Bez sesterský uniformy a culíku vypadáš úplně jinak.“

Usmála jsem se. Byla jsem ráda, že jsem si nakonec vybrala tenhle outfit a odpoledne si skočila ke kadeřnici. Smaragdová hedvábná halenka byla na můj vkus trochu odvážná, zvlášť vzhledem k mé světlé pleti a tmavým vlasům. Ale zkusila jsem ji zkombinovat s tmavými džínsy a botami na klínku, aby to nebylo příliš formální. „Díky, taky ti to moc sluší.“

Barman na stůl přede mě položil ubrousek. „Ahoj, Molly, tak jak se daří? Co si dneska dáš?“

„Ahoj, Patricku. Dám si vanilkovou vodku a zázvorové pivo, prosím.“

Přikývl. „Máš to mít. Hned to bude.“

„Hmm…,“ zamyslela se Daisy. „To je ten nápoj, co chutná jako vanilková limonáda, že?“

„Přesně, dáš si taky?“

Podívala se na téměř prázdnou láhev piva v ruce. „Jasně. Proč ne?“

Kývla jsem na barmana. „Můžeš nalít dvě sklenky? A napiš je obě na mě.“

„Mám ti to psát na lístek?“

„Jasně, prosím.“

Když Patrick odešel, aby nám připravil nápoje, Daisy řekla: „Tos nemusela, ale díky.“

Usmála jsem se. „Žádný problém. A teď mi řekni, jak se ti líbí v Chicago General? Jak dlouho už u nás pracuješ? To musí být skoro měsíc, ne?“

Přikývla. „Pět týdnů a líbí se mi u vás moc. Tedy ne že bych to měla s čím srovnávat, protože je to moje první práce po promoci. Ale slyšela jsem, že někteří doktoři jsou trochu nepříjemní.“

„Myslíš doktora Bentona?“

Daisy se ušklíbla. „Hlavně jeho. Bože, ten chlap mě tak znervózňuje. Sotva vejde do místnosti, ztuhnu.“

„Prozradím ti o něm tajemství, mohlo by ti pomoct.“

„Cože?“

Naklonila jsem se k ní a zašeptala: „Pořád se na něj usmívej, to ho děsí.“

Zasmála se. „To myslíš vážně?“

„Jo. Na cokoli se tě zeptá, odpověz a cul se na něj. To ho úplně odzbrojí. Mám totiž teorii, že na všechny kolem sebe štěká, aby se nemohli usmívat… protože úsměv na něj působí jako kryptonit na Supermana.“

„Páni, fajn, zkusím to. To je vážně skvělý vědět. Co ještě máš?“

„Už ses setkala s doktorem Arlingtonem?“

„Jo. Taky je pěkně nerudný.“

„Když mu to dovolíš, bude se snažit na tebe hodit stážisty a na několik hodin zmizet.“

Daisy se rozšířily oči. „To mi udělal nedávno. Řekl mi, ať jim ukážu, co mají dělat. Vůbec jsem netušila, co si s nimi mám počít. Jsou v nemocnici na praxi dýl než já. To spíš by mohli poučovat oni mě.“

„Jo. Takže až tě s nimi zase bude chtít nechat o samotě, řekni, že musíš jít za Edith do sesterny.“

„I když tam nemusím?“

Přikývla jsem. „Jo. Doktor Arlington se Edith bojí.“

„Vážně? Vždyť Edith je takový milý střízlík.“

Píchla jsem do Daisy ukazováčkem. „Jo, dokud ji nenaštveš. Pak je zatraceně nepříjemná. Arlingtona vyděsí pouhý pomyšlení, že by s ní měl co do činění. Kdysi se do něj pustila za to, že se vykašlal na stážisty, a teď, když jen zmíníš její jméno, couvne.“

Zasmála se, nejspíš si myslela, že přeháním, ale nepřeháněla jsem. Pracovali jsme s opravdovými mimoni. Patrick před nás postavil dvě skleničky. Zatímco jsme popíjely, rozhlížely jsme se po ostatních. Dnes večer se nás tu sešlo docela dost.

Daisy kývla bradou směrem ke druhému konci barového pultu, kde se Will bavil s anesteziologem. „A co doktor Daniels? Co víš o něm?“

„Will je jeden z těch lepších doktorů, na všechny je docela milý. S ním žádný problémy mít nebudeš.“

Kousla se do spodního rtu. „Myslela jsem, jestli víš něco o jeho soukromí. Je… volný?“

Aha. Do prdele. „Hmm… nejsem si jistá. Pořád se s někým schází a zase rozchází. Máš… zájem?“

Daisy se cudně usmála a usrkla vodku. „Vypadá fakt dobře.“

Jo, to vypadá. Pokrčila jsem rameny a jako na zavolanou právě v tu chvíli k nám zamířil.

Políbil mě na tvář. „Ahoj, Molly. Neviděl jsem tě vejít.“

Daisy se narovnala v ramenou.

„Přišla jsem před chviličkou,“ odpověděla jsem.

Přikývl a obrátil pozornost k ženě vedle mě. „Vy jste Daisy, že?“

Rozzářila se megawattovým úsměvem. „Ano, to jsem. Ráda vás vidím, doktore Danielsi.“

„Prosím, říkejte mi Wille.“

„Dobře, Wille. Víte, tuhle jsem si náhodou všimla, jak jste před nemocnicí nastupoval do auta. Máte na něm stříbrnou nálepku Northwesterské univerzity. Chodil jste tam?“

„Ano.“

„Já taky.“ Zatnula pěst a zapumpovala s ní nad hlavou. „Do toho, Wildcats!“

„Jasně, fandím jim. Pořád mám na jejich utkání permanentku.“

Daisy se nakrčila. „Tak to vám závidím, letos jsem si lístky nemohla dovolit. Čtyři roky jsem byla roztleskávačkou a chybí mi to vzrušení při zápasech.“

Uf.

Will se napil piva. „Tak to musíte někdy jít na zápas se mnou.“

Rty se jí zkroutily do úsměvu. „To bych moc ráda.“

Dvojnásobné uf.

Tahle nová slečinka s ním flirtuje sotva třicet vteřin a on ji hned pozve, aby si s ním vyrazila, a to přímo přede mnou. Flirtování mi vážně nejde.

Ti dva se hned začali bavit o nějakém novém rozehrávači pro nadcházející fotbalovou sezonu, zatímco já se ve vhodných chvílích pokoušela o úsměv, a rvalo mi to srdce. Obvykle jsem telefon nebrala, když jsem si vyrazila s přáteli, ale když mi teď zavibroval v kapse, rozhodla jsem se udělat výjimku.

Překvapilo mě, když se na displeji objevilo Declanovo jméno.

Jak to jde? Hraješ nedobytnou?

Povzdechla jsem si a odepsala.

Očividně je Willův styl spíš pro rychlý namlouvání. Jedna kolegyně si s ním v podstatě přímo přede mnou domluvila rande.

Tečky na telefonu chvíli poskakovaly, pak se zastavily a zase se rozběhly. Nakonec mi telefon zazvonil v ruce. Příchozí hovor byl od Declana.

Omluvila jsem se svým společníkům, jejichž konverzace jsem se už stejně neúčastnila, a vyšla před bar, abych hovor přijala.

„Ahoj.“

„Myslel jsem, že moje rada bude na jistotu. Co se stalo?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Nová lékařská asistentka mi sdělila, že má na Willa zálusk, a když nás přišel pozdravit, během třiceti vteřin se nechala pozvat na fotbalový zápas.“

„Fajn. Pořád spolu mluví?“

Ohlédla jsem se k baru a sledovala, jak Daisy pohazuje hlavou a chichotá se. Zamračila jsem se. „Ano.“

„Co máš na sobě?“

Podívala jsem se dolů. „Zelenou hedvábnou halenku a džínsy.“

„Pěkný,“ zamumlal. „Ani tě nemusím vidět, abych věděl, že s tvými vlasy a barvou pleti v zelené vypadáš úchvatně. Jsou ty džínsy těsný?“

„Tak nějak.“

„Podpatky?“

„Mám boty na klínku.“

„Skvělý, takže vypadáš sexy. To je dobrý… moc dobrý. Chci, abys udělala tohle. Je v tom baru teplo?“

„No… myslím, že je tu docela příjemně.“

„Fajn, takže je ti teplo. Vrať se k nim, a zatímco bude ten namyšlený doktůrek mluvit… Jak se ta holka jmenuje?“

„Daisy.“

Odfrkl si. „Debilní jméno. Každopádně se k nim vrať, a zatímco bude mluvit se Sedmikráskou, nadzvedni si vlasy v týlu a trochu si je provětrej, jako by ti bylo horko. Pak si objednej sklenici ledový vody. Až ti ji barman přinese, jakoby nešťastnou náhodou si ji převrhni na halenku.“

„Cože? To ne! Proč bych to sakra dělala?“

„Prostě mi věř a udělej to.“

„Půlku mýho šatníku jsem vyházela na postel, protože jsem se snažila najít to nejsprávnější oblečení na dnešní večer, a ty chceš, abych si ho zničila?“

„Nic si nezničíš. Ale zeptám se tě na něco jinýho – jak velkou máš kabelku?“

Podívala jsem se na ruku, ve které jsem ji držela. „Nevím, asi dvanáct na deset centimetrů. Proč?“

„Dobře, to je perfektní. Takže než vyrazíš zpátky k baru, zaskoč na toalety a sundej si podprsenku. Máš ji na sobě, že jo?“

„Tys pil, Declane?“

„Ne. Ale možná dorazím tu láhev vína, kterou máš otevřenou v ledničce, když mě nebudeš poslouchat.“

„Declane, žádnou podprsenku si sundávat nebudu a už vůbec se nebudu schválně polívat vodou.“

„Uklidni se, Mollz. O nic nejde. Chceš přece, aby si tě ten doktůrek konečně všiml, ne? Tak ho k tomu musíš trochu přinutit. Věř mi, že na tu Sedmikrásku hned zapomene.“

„Jmenuje se Daisy.“

„To je jedno. Vezmi konečně otěže do rukou. Jsem si jistý, že to bude fungovat.“

„Předtím jsi mi tvrdil, že bude fungovat, když budu hrát nedostupnou.“

„Vyhlašuju slyšení.“

„Cože?“

„To je fotbalový termín. Ten slečna Sedmikráska, která jde na zápas s tvým doktůrkem, nejspíš zná. Ale to teď není důležitý. Prostě mi v tomhle věř.“

Zavrtěla jsem hlavou. „No… nejsem si jistá, Declane. Nevěřím, že tímhle způsobem upoutám něčí pozornost.“

„Fajn, ale říkám ti… že by to fungovalo.“

„Měj se, Declane.“

„Zatím, Mollz.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Už žádné předstírání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.