Dostihové pikle

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Pelham Grenville Wodehouse

Dostihové pikle – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Z anglického originálu Aunts Aren’t Gentlemen

přeložil Ivan Vávra

Copyright © The Trustees of the Wodehouse Estate

Translation © Ivan Vávra, 2022

Cover illustration © Daniel Verner, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-7601-606-4

ISBN e-knihy 978-80-7601-621-7 (1. zveřejnění, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-7601-622-4 (1. zveřejnění, 2022)

ISBN e-knihy 978-80-7601-620-0 (1. zveřejnění, 2022)

Kapitola první

Bertie Wooster a jeho nepostradatelný sluha Jeeves

Poprvé jsem si povšiml růžových skvrn na svém hrudníku, když jsem se sprchoval, a pokud si tu situaci přesně pamatuji, zpíval jsem si přitom Toreadore smělý, pozor si dej! Byly jen slabě zarůžovělé, asi jako nesmělé červánky za úsvitu, a způsobily mi trochu starost. Nebývám přehnaně starostlivý, ale přece jen, skvrny na svém těle nevidím rád. Jeeves jednou popsal někoho se skvrnami na pokožce, že vypadá jako pardál; snad tím narážel na ty flekaté psy černobílé, ale ti se jmenují nějak od D.

„Jeevesi,“ sdělil jsem mu při snídani, „na svém hrudníku jsem dnes zpozoroval skvrny.“

„Vskutku, pane?“

„Růžové.“

„Vskutku, pane?“

„To se mi ani trochu nelíbí.“

„Váš odmítavý postoj je zcela pochopitelný, pane. Když dovolíte otázku, svědí?“

„Tak trošku.“

„Radil bych neškrábat.“

„V tom s vámi nesouhlasím. Na skvrny je třeba reagovat rozhodným způsobem. Snad znáte tu báseň…“

„Pane?“

„Básník Ogden Nash napsal takovou ódu na škrábání. Vy asi víte, Jeevesi, kdo je Barbara Frietchie?“

„Význačná Američanka, pane, v období války obecně nazývané Jih proti Severu.“

„Žena výrazného charakteru, na kterou byl vždy spoleh?“

„Tak jsem o ní vždy smýšlel, pane.“

„Ogden Nash se v té básni o ní vyjádřil, že ,Barbaře nevadí, že na ni lidé hledí, klidně se poškrábe, když ji něco svědí.‘ Já však nemám v úmyslu řešit to pouhým škrábáním, nýbrž se svěřím do péče zkušeného odborníka.“

„Zajisté, pane, to je velmi prozíravé rozhodnutí.“

Bohužel jsem s výjimkou spalniček v útlém věku nikdy nezastonal, a tím pádem neznám žádné doktory. Vzpomněl jsem si však, že můj americký přítel Tipton Plimsoll, s nímž jsem právě oslavil jeho zásnuby s Veronikou, jedinou dcerou plukovníka Wedge a jeho choti Hermiony, přebývajících ve Shropshiru na zámku Blandings, se zmínil o lékaři, který ho skvěle vyléčil, a tak jsem bez váhání vytočil jeho číslo, abych získal jméno a adresu onoho lékaře.

Tipton nebyl okamžitě k mání, a když posléze zvedl sluchátko, hrubě mi vynadal, proč ho budím za svítání, ale když jsem mu objasnil důvod, ochotně mi vydal potřebnou informaci. S tou jsem se vrátil k Jeevesovi.

„Hovořil jsem s panem Plimsollem a všechno máme pod kontrolou. Ujistil mě, že jeho doktor není žádný lehkomyslný vtipálek, který si poslechne, zda dýchám, a pak mi bude vyprávět vtipy o dvou Irech (Pat a Mike), anebo o dvou Skotech (Mac a Sandy). Jeho specialista jménem E. Jimpson Murgatroyd se vyzná. Kožní skvrny zná z obou stran a léčil je už jako nezralý dorostenec. Tipton trpěl podobnou chorobou a doktor Murgatroyd ho postavil na nohy, takže je teď zdráv jako páv. Já se teď jenom převlíknu do něčeho přijatelnějšího a vy tam zatím brnkněte a něco mi s ním smluvte.“

Poté co jsem se převlékl ze svetru a flanelových kalhot, v nichž jsem snídal, sdělil mi Jeeves, že mě E. Simpson může přijmout v jedenáct. Požádal jsem ho, ať zavolá do garáže, aby mi připravili káru, a Jeeves k tomu poznamenal, že udělám lépe, pojedu-li taxíkem, abych nezmeškal určenou hodinu.

„To ne, Jeevesi, protože si potom hned chci sjet do Brightonu, abych pookřál pomocí zdravého mořského vzduchu. Myslíte, že dopravní zácpy budou dnes horší než obvykle?“

„Obávám se, pane, dnes se opět koná protestní demonstrace.“

„Jakže, opět? Protestní demonstrace jsou dnes na denním pořádku!“

„Ano, pane, protesty nejsou nyní ničím neobvyklým.“

„Proti čemu se tentokrát protestuje?“

„Bohužel mi není známo, pane. Někdy to má jeden důvod, jindy zase jiný. Stěžují si na vládu, ve všem vidí závadu…“

„To taky zveršoval Ogden Nash?“

„Ne, pane, to je básník Herrick.“

„Velmi radikální.“

„Ano, pane.“

„Asi byl hodně našňupnutý. Copak mu asi provedli? Dostal pokutu za příliš kouřící komín?“

„Ani to mi není známo, pane.“

Krátce poté už jsem seděl za volantem svého sporťáku a pospíchal jsem, abych nezmeškal návštěvu v ordinaci doktora Murgatroyda. Uvážíme-li, že jsem byl postižen skvrnami na hrudníku, moje nálada byla až kupodivu rozjásaná. Moc nechybělo a dal jsem se do zpěvu. Pak jsem ovšem dojel k pochodu protestujících a zůstal tam trčet. Pohodlně jsem se opřel a vlídným okem pozoroval dění.

Kapitola druhá

Bertie zachraňuje nehodného spolužáka

Ať už protestovali kvůli čemukoli, bylo vidět, že si to hodně berou k srdci. Když jsem se dostal do jejich blízkosti, některým už nestačil zvířecí ryk, aby dosáhli svého, a začali se vyjadřovat lahvemi a kusy cihel. Policie byla na místě v hojném počtu a situace jí zřejmě nebyla po chuti. Pro policistu to není nic záviděníhodného. Kdokoli po něm může hodit láhev, ale kdyby ji hodil zpátky, v novinách se objeví rozhořčený úvodník o policejní brutalitě.

I ten nejtolerantnější polda se může konečně rozhoupat k akci; začalo se mi zdát, že vážné rozhoupání na sebe nenechá dlouho čekat. Taky jsem zadoufal, že mi někdo nepoškrábe lak.

S úžasem jsem zjistil, že vůdčí postavou demonstrace je dívka, kterou znám, jistá Vanessa Cooková. Ve skutečnosti jsem ji požádal o ruku. Seznámili jsme se na večírku, upoutala mě luzným zjevem natolik, že za pouhých pár minut poté, co jsem jí přinesl martini a páreček na špejli, jsem si řekl: „Bertrame, to by bylo to pravé. Jdi do toho.“ A v patřičnou chvíli jsem jí navrhl společnou budoucnost. Ale zřejmě jsem nebyl její typ, a tak z toho nic nebylo.

Tehdy to otřáslo woosterovskou duší, ale teď jsem poznal, že tenkrát při mně stál anděl strážný a věděl, co je pro mě dobré. Luzný zjev není špatná věc, ale jsou i další skutečnosti, s nimiž je nutno počítat. Jistě by mě teď nutila, abych s ní chodil demonstrovat a házel láhve na policejní sbor. Jaké by to bylo manželství? Zachvěl jsem se při pomyšlení, jak bych byl dopadl, kdybych jí býval jen o trochu víc padl do oka. Bylo to ponaučení – jmenovitě nikdy neztratit víru v anděla strážného. Andělé strážní nejsou žádní nekňubové.

Vanessu Cookovou doprovázel svalovec bez klobouku, kterého jsem také znal, O. J. (Orlo) Porter, s nímž jsem byl tak trochu na koleji, v Oxfordu jsme chodili po stejném schodišti, ale nestýkali jsme se, kromě nějakých drobných výpůjček a náhodných setkání. Už tehdy se o něm vědělo, že má bouřlivé politické názory, které neváhá sdělovat, kdežto já jsem byl vždy součástí takové té mlčenlivé většiny a byl jsem rád, že jsem rád na světě.

S Porterem jsme ani společně netrávili volné chvíle, neboť jeho představa příjemně prožitého času byla popadnout triedr a pozorovat ptáky, což mě nikdy nelákalo. Když potkám nějakého ptáka, přátelsky mu zamávám, čímž mu dám vědět, že mu přeju jen dobré, ale nechci se krčit za křovím a pozorovat jeho zvyky. Takže jak říkám, s Orlo Porterem jsme nebyli opravdoví kolegové, ale vždycky jsme spolu dobře vycházeli a občas na něho někde narazím.

V Oxfordu mu všichni předpovídali politickou budoucnost, ale zatím se ani nezačala rýsovat. Obživu si obstarával zaměstnáním v pojišťovně, kde bylo jeho úkolem přesvědčovat nepoučené spoluobčany (i já jsem byl jedním z nich), aby si zakoupili pojistku za obnos větší než přiměřený. Plamenné projevy levicového zaměření jsou ovšem v souladu se schopností přesvědčovat potenciální pojištěnce. Jak jsem již poznamenal, já sám jsem pro něho byl stéblem pod kosou žence, jak se často říká.

Láhve začaly lítat kolem mě už dosti hustě a já jsem se začal ještě víc strachovat o svou karoserii, když tu pojednou došlo k události, která odvedla mou mysl zcela jiným směrem. Dveře auťáku se náhle otevřely a na sedadlo vedle mě dopadlo tělo dobře živeného muže, v novinách tak píší o mrtvých tělech, ale tenhle byl živý, a k mému úžasu se ukázalo, že to není nikdo jiný než Orlo Porter. Notně jsem se polekal, na něco takového nejsme my Woosterové zvyklí, zvláště tak brzo po snídani. Hned jsem si domyslel, že poté, co spolu s čelem průvodu zmizel z mého zorného pole, musel se dopustit něčeho nekalého, čím vzbudil policejní nelibost, a usoudil, že se bude muset okamžitě vzdálit. Vzezřením živě připomínal štvaného jelena, jenž prchá před smečkou a doufá nalézt chladnou bystřinu, kde by se trochu osvěžil.

Bystřinu jsem mu uprostřed velkoměsta nemohl poskytnout, ale hned mě napadlo nabídnout mu svůj klobouk a šálu klubu Trubců, která ležela na sedadle, takže se rychle z prostovlasého bouřliváka proměnil ve slušného člověka. Několik policajtů prošlo kolem a pohlédnuvše na něho pokračovali ve své obchůzce, pátrajíce po vlasatém buřiči. Několik minut poté se protestující dav rozešel a Orlo Porter pravil: „Tak jedem, Woostere, dupni na to, ksakru!“

Řekl to popuzeným tónem, což nebylo nic zvláštního. Vždycky byl dost popuzený a kdo by nebyl, nucen žít se jménem jako je Orlo a vnucovat lidem pojistky, když jeho snem bylo pronášet plamenné projevy v Dolní sněmovně. Jeho rozkazování se mě nijak nedotklo, jak se lidem stává, když je někdo začne komandovat, neboť jsem vzal v úvahu jeho rozpoložení. Rozjel jsem se a Orlo řekl „Fujtajbl“ a setřel si krůpěj potu z čela.

Nevěděl jsem, co teď. Pořád funěl jako štvaný jelen, což je stav, kdy někteří štvanci vám o svých potížích s chutí řeknou všechno, kdežto jiní dávají přednost diskrétnímu mlčení. Rozhodl jsem se zariskovat.

„Nějaký zádrhel?“ zeptal jsem se.

„Jo.“

„To se někdy při protestních pochodech stává. Co se přihodilo?“

„Ubalil jsem jednu poldovi.“

Bylo mi jasné, proč má trochu nahnáno. Fackovat policisty je něco, co lze dělat jen zřídka, a nejlépe vůbec nikdy. Vyptával jsem se dál.

„Měls k tomu nějaký pádný důvod, nebo ti to jenom připadalo jako dobrý nápad?“

Orlo zaskřípal zuby. Je to zrzek a takoví jsou ve vypjatých situacích schopni všeho, vysoký krevní tlak je u nich to nejmenší. První královna Alžběta taky byla rusovláska a jen si vzpomeňte, jak naložila se svou skotskou soupeřkou Mary.

„Zatýkal ženu, kterou miluji!“

Dokázal jsem pochopit, jak ho to otrávilo. Sám jsem miloval celou řadu žen, i když to po čase vždycky nějak opadlo, ale jistě by to pro mě byl pohár hořkosti, kdyby policie některou z nich lízla.

„Co provedla?“

„Spolu jsme šli v čele toho protestního pochodu a provolávali různá hesla a polda po ní chtěl, aby přestala hulákat. Ona mu nato řekla, že ve svobodné zemi může hulákat, jak se jí zachce, ale on nesouhlasil s tím, co vykřikovala, ona o něm řekla, že je kozák, a jednu mu vrazila. Načež ji zatkl, a já jsem se jí zastal.“

Toho policajta mi přišlo líto, protože Orlo je korba a Vanessa je také docela urostlá, takže dostat ránu od obou se na tom chudákovi mohlo dost podepsat. Vtom mi to došlo: mluvil o ženě, kterou miluje a že spolu vedli tu demonstraci, a dal jsem si to dohromady. „Propána, ta žena, co miluješ, je Vanessa Cooková?“

„Ano.“

„Sympatická dívčina,“ pochválil jsem ji, „a ovšem luzný zjev, stěží se jí jiná vyrovná.“

Vzápětí jsem litoval, že jsem se vyjádřil tak vzletně, neboť na Orla to mělo nanejvýš nežádoucí účinek. Vyvalil oči a zasršelo mu v nich, jako by se chystal pronést vybraně levicový projev.

„Ty ji znáš?“ zeptal se hrdelním hlasem podrážděného buldoka, který se snaží zhltnout skopovou kotletu, ale zaskočila mu. Bylo mi jasné, že mu to musím vysvětlit co nejopatrněji, neboť jsem si vzpomněl, jak jednou citoval Jeeves „Střezte se, pane žárlivosti. Ta zelenooká saň pohrdá tím, z čeho žije.“ A právě tu zelenookou saň mi teď Orlo připomněl.

„Zcela nepatrně, jednou jsme se setkali na koktejlové nebo jiné party.“

„Nic víc?“

„Pranic víc.“

„Žádné takové, jak bych to nazval, nějaké intimnosti?“

„To vůbec, jen dobrý den, dnes je vskutku krásně, není-liž pravda, když jsme se náhodou potkali na ulici.“

„To je všechno?“

„Naprosto.“

Tím jsem ho přesvědčil a další jeho řeč už neměla nic společného s buldokem a skopovou kotletou. „Řekl jsi, že je to sympatická dívčina, a to je přesně i můj názor.“

„A ona smýšlí podobně i o tobě?“

„Samosebou.“

„Jste už snad zasnoubení?“

„Ano!“

„Blahopřeji!“

„Ale nemůžeme se vzít kvůli jejímu otci.“

„Má námitky?“

„Má a neustoupí.“

„Ale to je přežitek, v dnešní moderní době už přece nepotřebuješ souhlas otce?“

Zatvářil se bolestně a zavlnil se jako elektrický úhoř. Bylo to skoro, jako kdybych ho kopl do brňavky.

„Potřebuješ, když spravuje tvoje peníze a ty nevyděláváš dost, aby ses oženil. Strýc Joe mi zanechal tolik, že bych se mohl oženit s dvaceti děvčaty. S Vanessiným otcem byli společníci v potravinářském podnikání. Já ale k svým penězům nemůžu, protože strýc určil starého Cooka jejich správcem a Cook je odmítá vydat.“

„Jak to?“

„Nesouhlasí s mými politickými názory. Tvrdí, že žádné zatracené komunisty podporovat nebude!“

Myslím, že v této kritické chvíli jsem o něm zapochyboval. Předtím jsem si neuvědomil, že je to s ním takhle, a dost mě to šokovalo, jelikož komunisty nemusím. Nicméně byl, abych tak řekl, mým hostem, a tak jsem pouze poznamenal, že to musí být nepříjemné. A on na to ano, velmi nepříjemné, a dodal, že pouze Cookovy šediny mu zabránily, aby mu jednu nestřihl, čímž se ukazuje, že zešedivět není zas tak špatné.

„A nejen to, že nesouhlasí s mými politickými názory, ještě mě obvinil, že jsem svedl na politické scestí i Vanessu. Kdyby se stalo, že se ona zaplete do nějakých protestů a její jméno se ocitne v novinách, odveze ji na venkov a tam zůstane. On tam má velkostatek a stáj plnou dostihových koní, což získal nemilosrdným vysáváním a šlapáním po právech vdov a sirotků.“

Mohl jsem poopravit jeho pohled na věc, protože by jistě musel uznat, že prodejem hovězího v konzervě a bramborových lupínků za lidové ceny nedochází k pošlapání vdov a sirotků, ale neřekl jsem nic s ohledem na to, že tam byl jako můj host. Ani jsem mu nesdělil, že Vanessa asi bude brzo opouštět Londýn poté, co si navykla dopouštět se násilí na strážníkovi. Proč sypat sůl do ran, řekl jsem si.

„Už o tom dál nebudeme mluvit,“ řekl nakonec, „tady mě někde nech vystoupit. Díky za svezení.“

„Rádo se stalo,“ ujistil jsem ho.

„Kam jedeš?“ zeptal se.

„K doktorovi, na Harley Street, kvůli skvrnám na hrudníku.“

Zpozorněl, jako by zde místo zamilovaného Portera náhle nastoupil pojišťovák lačný nového pojištěnce.

„Skvrny?“ otázal se.

„Růžové.“

„Růžové skvrny, to je zatrachtilá věc,“ řekl. „Měl by sis co nejrychleji koupit u mě pojistku.“

„Už mám,“ upozornil jsem ho.

„Jen úrazovou, teď potřebuješ životní. Naštěstí mám potřebné papíry u sebe. Tadyhle mi to podepiš, Woostere,“ předložil mi několik tiskopisů, které hbitě vytáhl z kapsy jako kouzelník králíka z klobouku, a nabídl mi plnicí pero.

Bezmocně zmagnetizován jsem podepsal.

„Zachoval ses správně a prozíravě,“ pochválil mě. „Ať ti ten doktor teď stanoví jakoukoli diagnózu a sdělí ti, kolik času ti ještě zbývá, můžeš se konejšit myšlenkou, že manželka a dítky budou zaopatřeny. Tady mi zastav, Woostere!“

Vystoupil a já jsem pak pokračoval do ordinace doktora Murgatroyda.

Kapitola třetí

Lékař naléhavě radí změnu životního stylu

Ačkoli mě poněkud zdržel protestní pochod, k doktorovi jsem dojel včas, dokonce trochu předčasně. Řekli mi, že pan doktor je teď zaměstnán jiným pacientem a že mám chvíli vyčkat. Usedl jsem v čekárně a jal se listovat prosincovým číslem Londýnského ilustrovaného zpravodaje. Za malou chvíli se již dveře ordinace otevřely a vypustily urostlého chlapíka osmahlé pleti a pokročilého věku. Upřel na mě zkoumavý pohled a pak řekl „Zdravím“, jako kdyby mě poznal, a já jsem k svému úžasu zjistil, že je to jistý major Plank, tropický badatel a ragbyový nadšenec, jehož jsem naposled viděl u něho doma v Gloucestershiru, kde mě falešně obvinil, že jsem se snažil vylákat z něho pět liber. Jakkoli jeho obvinění bylo tehdy zcela liché, vedlo k jisté nesrovnalosti, a já se začal obávat, aby se to teď nějak nezopakovalo. Byl jsem naprosto nevinný, jako čerstvě padlý sníh, ne-li ještě nevinnější, ale nevěděl jsem, co mohu čekat. Ulevilo se mi, když mě oslovil dobrácky, jako starého přítele.

„My se známe, já nikdy nezapomínám ksichty. Ale jméno? Allen nebo Allenby nebo Alexander, tak nějak?“

„Wooster,“ řekl jsem a byl jsem rád, že se ta nesrovnalost nebude opakovat. Plank nespokojeně zamlaskal a prohlásil, že si byl stoprocentně jistý, že je to něco od A. „To dělá ta moje malárie. Chytil jsem ji v rovníkové Africe a dodnes si zahrává s mojí pamětí. Takže vy jste si nechal změnit jméno? Šli po vás tajní nepřátelé?“

„To vůbec ne, nemám nepřátele.“

„To je obvyklý důvod, proč si člověk mění jméno. Sám jsem se k tomu uchýlil, když jsem zastřelil náčelníka M’gombiů, samozřejmě v sebeobraně, ale to na vdovy a ostatní přeživší příbuzné, kteří mě hledali, neplatilo. Kdyby mě chytili, upekli by mě zaživa na mírném ohni, a tomu se každý rád vyhne. Ale vyzrál jsem na ně: šli po Plankovi, ale vůbec je nenapadlo, že někdo jménem George Bernard Shaw by mohl být ten, koho hledají. Ti tamější domorodci jsou dost nedovtipní. A co vy, Woostere, jak se vám vedlo celou tu dobu, co jsme se neviděli? Šlo to, šlo?“

„Ó děkuji, obstojně. Momentálně mám ovšem skvrny na hrudi.“

„Skvrny? To nerad slyším. Kolik jich máte?“

Přiznal jsem, že jsem je nepočítal, ale bylo jich tam požehnaně, na což major Plank vážně zavrtěl hlavou.

„Může to být dýmějový mor nebo kožní celiakie nebo i histamin to může dělat. Jeden z mých nosičů jednou dostal skvrny na hrudníku a již před západem slunce jsme ho pohřbili. Ti nosiči vypadají všichni, že něco snesou, ale každá nemoc se jich chytne, málo vydrží. Mor, celiakie, zimnice, senná rýma, na co si vzpomenete. Nu, Woostere, rád jsem vás zase viděl. Pozval bych vás na oběd, ale spěchám na vlak, jedu na venkov.“

Osaměl jsem a bylo mi všelijak. My Woosterové nejsme žádní strašpytlové, ale takové ty řeči o pohřbívání před západem slunce vás nutně rozhodí. Ani setkání s doktorem Murgatroydem mi nezvedlo náladu. Tipton mě varoval, že doktor je nerudný dědek, a jeho popis byl velmi přesný. Měl nepěkně přerostlý knír a díval se smutnýma očima, jako starý žabák, který si zasmušilou povahu osvojil už jako pulec. Optimismus se mi tím setkáním nikterak neobnovil.

Po chvíli se však ukázalo, že při bližším seznámení to s ním není tak zlé. Když mě zvážil, změřil mi puls a nasadil mi gumovou manžetu na biceps a proklepal mě jako strakapoud, přišel jsem mu docela na chuť, neboť jeho posudek byl povzbudivý.

„Nemyslím, že je důvod k obavám,“ prohlásil.

„Opravdu?“ zaradoval jsem se. „Není to kožní celiakie ani dýmějový mor?“

„No ne, jak vás to napadlo?“

„Major Plank s tím přišel, byl tady přede mnou.“

„Velká chyba, naslouchat lidským řečem, zvláště od Planka. Byl to můj spolužák, říkali jsme mu Pošuk Plank. Na ty skvrny nedbejte, jistě se brzy vytratí.“

„To jsem rád,“ řekl jsem a on to patrně rád slyšel.

„Avšak,“ dodal, a tím mě zase trochu znepokojil.

„Avšak co?“

Pozoroval mě zrakem starozákonního proroka odsuzujícího nepravosti páchané jeho krajany, a ten odsudek se zřejmě rodil z jeho nepěkného kníru a huňatého obočí. Zapomněl jsem se zmínit o jeho strašlivém obočí, jež bylo nepochybně zdrojem jeho neblahých myšlenek.

„Pane Woostere,“ řekl mi, „vy jste typický příslušník naší takzvané zlaté mládeže.“

„Děkuji,“ řekl jsem, pokládaje to za lichotku, na jakou se sluší zdvořile zareagovat.

„A stejně jako všichni vám podobní nedbáte na své zdraví. Moc pijete.“

„Jen výjimečně, když se něco oslavuje. Tak například včera se slavilo úspěšné zasnoubení mého přítele, takže jsem mohl být lehce podroušený, ale to je velká výjimka. Někteří lidé mi dokonce přezdívají Jedno martini.“

Na mé upřímné mužné prohlášení nedbal a vedl dál svou.

„Moc kouříte. Ponocujete. Máte nedostatek pohybu. Ve svém věku byste měl hrát ragby jako se hraje na Univerzitě Rutgers.“

„Já ale nechodil na Rutgers.“

„A kde jste studoval?“

„V Etonu.“

„Aha,“ řekl jako by neměl o Etonu to nejlepší mínění. „Provádíte všechno to, co jsem vyjmenoval. Všemi možnými způsoby si ničíte zdraví. Samozřejmě, a proto jste vinen vším, co jsem tu jmenoval. Každým okamžikem se můžete sesypat.“

„Každým okamžikem?“ zeptal jsem se roztřeseným hlasem.

„Každým okamžikem. Pokud ovšem...“

„Pokud co?“ zadoufal jsem.

„Pokud se nevzdáte nezdravého londýnského života. Neodjedete na venkov. Nebudete dýchat čerstvý vzduch. Nebudete chodit pozdě spát. Nebudete mít spoustu pohybu. Pokud tohle všechno neuděláte, za nic neručím.“

Tím mě zaskočil. Když vám řekne lékař, i když má nemožný knír, že za nic neručí, je třeba se nad tím zamyslet. Mě to ovšem nezdrtilo, jelikož jsem hned uviděl způsob, jak se bez nesnází zařídit podle jeho rady. Bertram Wooster už je takový. V naléhavých chvílích mu to myslí.

„Bylo by v pořádku,“ zeptal jsem se, „kdybych odjel k tetě do Worcestershiru?“

Zamyslel se a škrábal se přitom stetoskopem. Chvílemi to dělal už předtím, zřejmě to měl ve zvyku. Básník Ogden Nash by v něm jistě našel zalíbení.

„Nic bych proti vašemu plánu neměl, jestliže jsou tam vhodné podmínky. V které části Worcestershiru vaše teta bydlí?“

„Nedaleko městečka Market Snodsbury.“

„Vzduch je tam čistý?“

„Lidé tam jezdí zvláštními vlaky, aby se ho nadýchali.“

„Budete tam mít klid?“

„Téměř lze mluvit o bezvědomí.“

„Žádné ponocování?“

„Naprosto ne, večeří se brzy, pak posedíme s dobrou knihou nebo křížovkou a hned spát.“

„Dobrá tedy, učiňte, jak navrhujete.“

„Výborně. Hned jí zavolám.“

Teta, kterou jsem měl na mysli, je teta Dahlia, žena laskavá a úctyhodná, pravý to opak tety Agáty, o níž někteří tvrdí, že se za úplňku mění ve vlkodlaka. Teta Dahlia se v mladších letech náruživě věnovala parforsním honům, ale kdyby se měla proměnit ve vlkodlaka, byl by to jeden z těch veselých domáckých typů, s kterými je radost pobýt. Byl jsem rád, že mi doktor nekladl další otázky, například že nezjistil, že teta Dahlia má francouzského kuchaře, kterému se hned tak jiný nevyrovná. A nemusím připomínat, že první, co lékař udělá, když mu řeknete, že budete bydlet v domě, kde je francouzský kuchař, je, že vám nařídí dietu.

„Tak to bychom měli,“ řekl jsem bodře. „Mnohokrát za vše děkuji. Ale že to máme krásné počasí? Pěkný den přeji, pěkný den, pěkný den.“

Štědře jsem mu zaplatil a šel zatelefonovat tetě Dahlii. Oželel jsem nápad, že si zajedu na oběd do Brightonu. Čekal mě obtížný úkol – vymámit pozvání z téhle tety je někdy náročné. Když nemá náladu a dělá jí starosti nějaký domácí rozruch, má ve zvyku se ptát, jestli nemám vlastní bydlení, a pokud mám, tak proč tam ksakru nezůstanu.

Spojení jsem získal po jistém prodlení, jaké je obvyklé, telefonujete-li do zaostalého hnízda jako je Market Snodsbury, kde telefonní centrálu patrně obsluhují obyvatelé místního starobince.

„Uctivá poklona, drahá tetičko,“ pozdravil jsem ji tak vlídně, jak jsem to dokázal, a ona odpověděla, spíše zahulákala zvučným hlasem, jakým kdysi napomínala své ohaře, když zapomněli na lišku a vrhli se za kolemjdoucím králíkem. „Nazdar, ty skvrno na tváři západní civilizace, co máš na mysli, pokud se dá v tvém případě mluvit o něčem takovém? Vyklop to rychle, spěchám, musím si zabalit.“

To jsem neslyšel rád.

„A proč to? Někam se chystáš?“

„Jedu na pár dní ke známým do Somersetu. K Briscoeovým.“

„To není dobrá zpráva.“

„Proč myslíš?“

„Doufal jsem, že bych mohl přijet za tebou na krátkou návštěvu:“

„Nu, mladíku, to těžko. Leda by ses spokojil se strýcem Tomem a dělal společnost jemu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dostihové pikle.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.