Přeložila:

EVA BROŽOVÁ

Meghan March: Divoký princ

Vydání první

Copyright © Meghan March 2018

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2500. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Savage Prince vydaného v roce 2018

Český překlad © 2022 Eva Brožová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design: Letitia Hasser, R.B.A. Designs

Cover photo: Weston Carls

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1787-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1788-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

MEGHAN MARCH

DIVOKÝ

PRINC

Savage Trilogy 1

O knize

Kdo tušil, že se situace v New Orleansu ještě zhorší? Úspěšná autorka Meghan March představuje krutého prince města, muže, kterého byste nikdy nechtěli potkat.

Dělám si, co chci a s kým chci. Nedodržuju ničí pravidla – dokonce ani svá.

Věděl jsem, že bych se jí neměl dotknout, ale nezastavilo mě to. Nezastavilo mě to ani podruhé. A tím víc jsem ji chtěl potřetí.

Můj životní styl vyhovuje divochovi, jímž jsem, ale jí ne.

Temperance Ransomová je však moje nejnovější posedlost a já se jí zatím nehodlám vzdát.

Zkrotím ji, i kdyby to znamenalo odvléct ji do temnoty.

Doufám, že nás to oba nezničí.

Divoký princ je prvním dílem série, která se odehrává ve stejném prostředí jako Nemilosrdný král; nemusíte však číst trilogii o Mountovi, aby vás tenhle skandální erotický příběh okouzlil.

JEDNA

Temperance

Proč má škrabošku?

Když se těžké dveře otevřou a objeví se zbylá část portýrova vysokého těla a druhá polovina zdobené červenočerné kožené škrabošky, která mu zakrývá obličej, instinktivně couvnu.

Už není sezona oslav Mardi Gras a tohle starobylé sídlo se nachází desítky mil od Bourbon Street, kde je skvělá nálada a veselí v plném proudu bez ohledu na roční dobu.

Louisiano, jsi nádherná, ale v noci také občas děsivá.

Portýr mi pokyne, abych vešla, a já na okamžik zaváhám na prahu, přitisknu si kabelku k tělu a vstoupím do haly. S rázným bouchnutím za mnou zavře masivní dřevěné dveře a zasune dlouhou zástrčku.

Jsem zamčená uvnitř. Do čeho jsem se to zapletla?

Naskočí mi husí kůže, a i když mám na sobě sako, roztřesu se jako osika.

Tohle není strašidelný dům. Nebo žalář. Jdu navštívit potenciálního zákazníka. Poručím své vybuzené představivosti, aby se zklidnila, jenže v uších mi duní krev a soupeří s pomalým, rytmickým basovým duněním, které se ozývá odněkud zevnitř.

To rozlehlé plantážnické sídlo mi připomíná něco z filmu, hlavně svými mohutnými, lišejníkem porostlými stromy, které se sklání nad břehy mokřadu. Velké domy a jejich luxus ve mně vzbuzují větší nervozitu než aligátoři číhající v kalné vodě.

Když spatřím naleštěnou dřevěnou podlahu s vysokými koberci, jež pravděpodobně stály víc peněz, než si vydělám za rok, moje smysly přeřadí na vyšší rychlost. Tlumené světlo plynových lamp ještě zesiluje dojem nadpřirozena – který je v naprostém rozporu s tepajícím rytmem klubové hudby.

Snad podesáté zalituju, že jsem si před touhle schůzkou zákazníka důkladněji neprověřila, ale měla jsem tolik práce, že jsem si v poledne stěží stihla strčit do pusy tři sousta.

Stojí to za to, připomněla jsem si. Mám teď pořádnou práci. Už nebývá na podrážkách mých bot bláto, které bych nechávala za sebou.

I když vím, že jsem na správném místě, moje naleštěné napodobeniny značkových lodiček se touží rozběhnout zpátky ke dveřím a ven k autu… jenomže tam nestojí, protože výkonný sluha ho odvezl pryč, ještě než se hlavní vchod otevřel.

Spolknu knedlík v krku, narovnám ramena a soustředím se na portýra, který jako by čekal, až se vzpamatuju.

Když se střetnu s jeho pohledem za škraboškou, nepromluví. Podám mu vzkaz, který se objevil na mém stole v Seven Sinners. Vezme si ho ode mě, pohlédne na vytištěný text, ale stále mlčí.

„Mám se tu s někým setkat?“ Štve mě, že můj hlas zní, spíš jako bych se ho ptala, než mu to oznamovala. Setřesu ze sebe stísněnost a nasadím svůj obvyklý asertivní tón. „Mám se tu s někým sejít na obchodní jednání. Mohl byste mě prosím zavést do kanceláře?“

Portýr ukáže kartičkou na honosné schodiště přede mnou a pak mi ji vrátí.

Když mu ji vyškubnu, moje zpocené dlaně nechají na okrajích šmouhy. Podle elegantního smetanového papíru mi mělo dojít, že tohle bude jiný podnik než běžné bary nebo kluby, které jsem navštívila, abych nabídla whisky Seven Sinners.

„Děkuju.“ Kývnu na něj a opět nedostanu verbální odpověď. To místo je bizarní. Hlavně ať to mám co nejdřív za sebou.

Nasadím lhostejný výraz a zamířím k rudo-zlatému běhounu, který se šplhá po schodišti.

Jsem tady jen proto, abych prodala whisky. Všechnu tu whisky.

S každým dalším krokem, který udělám, mi schody vibrují pod podrážkami o něco víc. Když vyjdu po točitém schodišti nahoru, zjistím, že tam na mě čeká další muž se škraboškou.

Podám mu pozvánku a přes jeho rameno se zadívám na světlo, které se line zpod zavřených dvoukřídlých dveří.

Aha. Tohle musí být klub. Vidíš, nakonec je to tady stejné jako všude jinde.

Jenže není a já nevím, jestli to souvisí s mojí vybuzenou fantazií, ale přísahala bych, že cítím ve vzduchu sex. Na můj mozek zaútočí obrazy všech těch věcí, jež se za těmito dveřmi zřejmě odehrávají. Přinutím se opět soustředit na muže, který mě vede do kanceláře.

Škubne hlavou do strany a vykročí po široké chodbě s bílo-zlatými pruhy na stěnách, dál od dvoukřídlých dveří. Na rohu se zastaví, jako by čekal, až ho budu následovat, takže rozpohybuju nohy vrostlé do země a s kabelkou, která mě pleská do boku, klopýtám za ním. Místo aby mě vedl dál chodbou, ustoupí stranou, takže spatřím další točité schodiště, a ukáže nahoru.

To jako fakt? Myslela jsem si, že jde o obchodní schůzku, ne trest za to, že jsem posledních šest měsíců nechodila do fitka.

Klenby v botách protestují, když si uhladím sukni, upravím kabelku a začnu stoupat po schodech, ale bolest mi aspoň odvede myšlenky od podivné atmosféry toho místa.

Musím prodat moře whisky, aby ten výlet stál za to.

Když dorazím na další podestu, čeká tam třetí muž, tenhle o velikosti vysunutého obránce, se stejnou škraboškou na obličeji.

Kde jsou sakra všichni ostatní? V jakém klubu stojí u dveří mlčenlivý portýr a po chodbách se nepotácejí podnapilí zákazníci na toaletu a zpátky?

Nemám čas si odpovědět ani na jednu z těch otázek, protože muž ve škrabošce číslo tři si přečte slova na kartičce, kterou mu ukážu, a odvede mě chodbou ke kanceláři ředitele. Aspoň doufám, že je to jeho kancelář.

Na konci chodby se nacházejí vyřezávané dveře se starobylou mosaznou koulí a on je otevře a mohutnou rukou mi naznačí, abych vešla.

Přišpendlím si na tvář svůj nejprofesionálnější úsměv a zhluboka se nadechnu, připravená okouzlit toho, kdo na mě čeká uvnitř, aby si koupil víc whisky, než má v plánu.

Sebejistým krokem vstoupím do kanceláře.

„Dobrý den! Jsem Temperance –“ Odmlčím se, protože mi dojde, že křeslo za stolem, tlumeně osvětleným jednoduchou lampou, je prázdné.

Rychlý pohled na zbytek potemnělé místnosti neodhalí žádné známky života.

Co to sakra je?

„Tak dobře.“ Odkašlu si, chci se otočit a vypadnout odsud, když vtom mě upoutá záblesk světla.

Ovšem není to světlo v kanceláři, kde stojím, ale v sousední místnosti. V místnosti, do níž se zřejmě dívám obousměrným zrcadlem.

Vážně vidím tohle?

A „tímhle“ myslím obrovskou čtyřsloupkovou postel z kovu a dřeva s černým hedvábným povlečením… a pouty.

Ložnice. Výstřední ložnice.

Zatraceně.

O krok couvnu, zašátrám po kouli na dveřích, ale oči upírám na černou škrabošku ženy, která vstoupí do ložnice, a svalnatého, polonahého muže s dlaní na jejím kříži.

Tohle není jen nějaký módní tajný klub, který chce přidat na police baru prvotřídní whisky.

Je to erotický klub.

Měla bych se vyděsit. S křikem utíkat opačným směrem a ven k autu. Ale stojím jako přikovaná na místě.

Mám sedadlo v první řadě pro jednu ze svých nejdivočejších fantazií. Fantazii, kterou jsem se konečně rozhodla před několika měsíci zrealizovat, protože bůh ví, že nemám čas na klasický vztah, jenže mé pátrání po speciálním erotickém klubu v New Orleansu vyšlo naprázdno. Tenhle na mapě Googlu rozhodně nebyl a ani se o něm nezmiňovala žádná fóra nebo blogové příspěvky, které jsem četla.

Skutečný tajný erotický klub.

Když muž zavře dveře ložnice, pomalu ženu obejde a pak ji s rukama na jejích ramenou dominantně strhne na kolena, ucítím záchvěv vzrušení, jako bych právě objevila tajný klíč k jinému světu. Má výraz vítěze, který si prohlíží svoji válečnou kořist, což ještě umocňuje tetování na jeho hrudi a nadloktí a tmavé kožené kalhoty. Je to šíleně sexy.

Racionální část mého mozku mi říká, že bych měla odvrátit pohled, nenarušovat jejich soukromou scénu, ale jen se chvatně podívám na dveře, kterými jsem vstoupila. Nikdo nevchází dovnitř, aby mi sdělil, že mě sem zavedli omylem.

Žena, oblečená v červeném negližé, upírá pohled na zem, ale já tak disciplinovaná nejsem. Nedokážu odtrhnout oči od hýždí, které se rýsují jejímu společníkovi pod koženými kalhotami.

Když se před ní zastaví, pustí ji, pak jí zaboří jednu ruku do medových vlasů na šíji a přinutí ji, aby se na něj podívala.

Jsou naprosto pohlceni sami sebou a ani jeden z nich nezabloudí pohledem ke stěně, která mi slouží jako voyeurské okno. Vědí to? Určitě ano.

Jeho hlas je v mé místnosti kupodivu silný a zřetelný. „Dole jsi chtěla, abych ti věnoval pozornost, maličká. Máš ji mít.“

Když natáhne druhou ruku k poklopci kožených kalhot, prudkým pohybem ho rozepne a vytáhne z něj těžký penis, zrychlí se mi tep.

Skousnu si spodní ret, abych umlčela své proboha, které mám na jazyku. Štípnutí zubů mi připomene, že se mi to nezdá.

Tohle je skutečné.

Svědomí se mnou svádí boj a říká mi, abych se na ně nedívala. Abych se vrátila dolů. Abych vyběhla z klubu ven. Abych našla auto a co nejdřív odsud vypadla.

Ale tohle a jakákoli další myšlenka na obchod se mi vykouří z hlavy, když si jednou dlaní obemkne tlustý úd, drsně za něj zatahá a stiskne si žalud. Ta brunátná rudofialová kláda jako by v jeho sevření pulzovala a já s roztřesenými rty přitisknu stehna k sobě.

Proč je tak neskutečně rajcovní dívat se na chlápka, který tohle dělá?

Stále s jednou rukou zabořenou v jejích vlasech jí přitáhne rty k žaludu.

Panebože. Tohle by mě nemělo vzrušovat. Jenže zpocené dlaně a zběsilý pulz, který se mi usídlil mezi nohama, naznačuje, že je to lež.

Tohle je nejrajcovnější věc, jakou jsem kdy na vlastní oči viděla.

„Chceš ho? Proto ses chovala jako kurvička?“ Jeho slova zní tlumeně, jako by je do kanceláře přenášely reproduktory, nebo možná proto, že krev, která mi řve v hlavě, přehlušuje normální zvuk. Tak či tak, z jeho chraplavého, hlubokého hlasu mi naskočí husí kůže.

„Ano, pane.“ Ženě se pohne čelist, jak si olízne rty.

Přitáhne si její obličej ještě blíž k penisu. „Ukaž mi jak moc.“

Při jeho drsném rozkazu mi v podprsence ztuhnou bradavky. Když si žena zaboří jednu ruku mezi nohy, zaplaví mě vzrušení, naprosto nemístné divoké vzrušení.

„Nebudeš na sebe sahat, dokud ti to nedovolím. Jestli si tu vlhkou kundičku vyprstíš, naplácám ti na holou.“

Sevřu stehna k sobě, jako by snad vyhrožoval mně. Rozkazoval mně. Ovládal mě.

A já po tom toužím.

„Dej mi ruce na stehna. Teď mě vykouříš. Nezapomeň, komu tyhle rty patří.“

Místností se rozlehne tiché zasténání a já jsem si na devadesát devět procent jistá, že uniklo jí, ne mně. Fajn, na devadesát procent.

Když mu položí dlaně na svalnatá stehna a centimetr po centimetru si bere do úst jeho penis, zrychlí se mi dech.

Panebože. Nemůžu se na to dívat. Neměla bych se na to dívat. Nejsem ten typ, který se rád dívá. Nejsem. Fakt ne. Nejsem.

Jednou rukou ji chytne za bradu, a jak se dere hlouběji dovnitř a při každém přírazu jí mizí v ústech jeho úd tvrdý jako kámen, zakloní jí hlavu do vhodnějšího úhlu.

Místností se rozlehne jeho ochraptělý nádech a já ho cítím v teplém vlhku mezi svýma nohama jako úder srdce.

„Líbí se ti to? Chceš víc?“

Při její naříkavé, tlumené prosbě o víc mi znovu přejede mráz po zádech a zrychlí se mi dech. Při představě, jak mi klouže penis mezi rty do krku, se mi stáhnou vnitřní svaly. Při tom až příliš reálném a intenzivním pocitu ucítím dávivý reflex.

Mohla bych být na jejím místě.

Zatne mu nehty do stehem a ty moje udělají totéž, jenže místo hladké kůže ucítím látku sukně. Dvě tenké vrstvy. To je všechno, co mě dělí od toho, abych se přibližně za dvě a půl vteřiny udělala.

Prsty se mi napnou a protáhnou, jako by se chtěly přesunout jinam.

Ať tě to ani nenapadne, Temperance.

Jenže muž najednou přestane přirážet a vytáhne jí penis z pusy. Úd se leskne v tlumeném světle, když ho obemkne rukou a začne onanovat. Žena sleduje jeho lenivé pohyby a z každého napjatého svalu v těle jí čiší touha.

„Neudělám se do tvý rozkošný pusinky. Dneska večer ne. Dneska večer si vezmu prdelku, kterou jsi mě dráždila. Ohni se, abych viděl tvoji kundičku a úzkou dírku. Mám ho tvrdýho jako šutr, když si představím, jak bude ta prdelka červená, než ho tam nakonec vrazím.“

Sakra. To přece není možné.

Spolknu sliny, kterých mám plnou pusu, a couvnu tak prudce, až narazím do stolu. Zavrávorám na podpatcích a natáhnu ruku, abych se přidržela.

Pak překřížím nohy a zavrtím se, abych zahnala nutkání udělat víc. Jsem tady kvůli byznysu. Ne kvůli rozkoši. Ale ta myšlenka je prchavá, a jakmile muž znovu promluví, vykouří se mi z hlavy.

„Řekni, že chceš, abych tě opíchal do zadku. Vzal si tvoji prdelku. Přivlastnil si ji, abys nikdy nezapomněla, komu patříš.“

Žena pootevře ústa a jazykem si zvlhčí koutek. „Ano, pane.“

Muž k ní natáhne ruku. „Vstaň.“

Žena mu vloží prsty do dlaně a půvabně se zvedne ze země. Muž ji drsným pohybem otočí zády k sobě a ohne ji přes postel.

Prudce jí odsune rozkrok tang na stranu, takže jí obnaží oba otvůrky, a já s bušícím srdcem sevřu stehna k sobě.

Je to obscénní, ale nedokážu od toho výjevu odtrhnout oči.

Když vyštěkne další příkaz, přes látku si zatnu nehty do stehna.

„Roztáhni nohy.“

Tělem mi projede jeho nekompromisní tón a jedna moje část mu chce vyhovět jako ta žena, která ještě o kousek rozevře nohy a nabídne mnohem neslušnější pohled.

Žár mezi mýma nohama se zvýší snad o milion stupňů a já najednou zalituju, že jsem tenhle týden neprala, protože pak bych měla na sobě kalhotky. Místo toho cítím, jak mi po vnitřní straně stehen začíná stékat sekret.

Zaplaví mě nepříjemný pocit studu, a tak ještě pevněji přitisknu stehna k sobě, ale reakci mého těla to nijak neovlivní. Hlavně ne potom, co ženu pleskne dlaní mezi nohy. Škubne boky a hlasitě zasténá.

Ježíšikriste. Naplácal jí na číču.

Jednu ruku si přitisknu na pusu, abych ztišila svůj pronikavý dech, a zabořím zuby do dlaně.

Zasune do ní prst a začne jím pohybovat. „Tohle je moje. Jestli to ukážeš někomu jinýmu, svážu tě a přivedu tě na kraj orgasmu tolikrát, že zešílíš, než ti dovolím, aby ses udělala. To ti slibuju.“

Potom z ní prst vytáhne a prudce ji pleskne po zadku. Žena vykřikne a vzápětí se jí na pokožce objeví rudý otisk jeho ruky. Pak ji muž pevně uchopí za hýždě a zvuk, který jí unikne, se změní v zasténání.

„Prosím.“

„Ty víš, že mám rád, když prosíš.“ Pustí ji a znovu ji pleskne. „Ale budeš si muset vzpomenout na slušný vychování, nebo nic nedostaneš.“

„Prosím, pane!“

Když ji pohladí po půlce, po které ji právě pleskl, uslyším její zakvílení. Stůl se mi zakusuje do hýždí, ale já vím, že to není stejné.

Chci vědět, jaké to je.

Pravda mi vpadne do mozku jako hurikán. Neovladatelná. Nestoudná. Naprosto neuvěřitelná.

Je možné mít spontánní orgasmus? Musím odsud pryč. Jenže prsty se mi sevřou kolem ostré hrany stolu, jako by to byla jediná věc, která mě drží při smyslech.

„Popros.“

S bradavkami tvrdšími než diamanty čekám, až ho začne prosit. Prosím. Chci vidět –

Poprosí.

Panebože, skončím v pekle.

Jednou rukou si sevře penis, druhou její hýždi a namíří jí žalud mezi stydké pysky. „Nejdřív kundička. Ještě pro mě nejsi připravená.“

Rytmus mého dechu se blíží hyperventilaci.

Musím něco udělat. Musím –

Když do ní vjede a uslyším její výkřik, přestanu logicky uvažovat. Buší do ní stále dokola a já ji nenávidím. Nenávidím ji, že cítí jeho tvrdé přírazy, při kterých slastně vzdychá, a já mám mezi sevřenými stehny prázdno.

Chci to. Potřebuju to. Už je to dávno, co jsem zažila… něco, jako je tohle. Vlastně jsem nezažila nic, co by se tomu aspoň vzdáleně podobalo.

Tahle zvrácená rozkoš je něco, o čem jsem jenom četla. Toužila po ní. Snila o ní.

Její sténání a výkřiky sílí a on ji za to chválí. Zavřu oči, poslouchám jeho slova a představuju si, že je šeptá mně.

Sjedu rukou k lemu sukně a kousek po kousku si ji vytáhnu nahoru. Potřebuju víc. Jen trochu –

„Moje zlobivá sekretářka by měla vědět, že na sebe nemá v pracovní době sahat.“

Z přítmí místnosti se ozve hluboký, chraplavý hlas, otře se mi o pokožku a zanechá za sebou husinu.

Když zavrže křeslo a hlas bez těla se zformuje ve vysokého, ramenatého muže, který vstoupí do matné kaluže světla, ztuhnu a šokovaně sevřu v prstech látku sukně. Horní část obličeje mu zakrývá černá kožená škraboška, ale jeho pronikavé modré oči hoří intenzivněji než prudký požár. Pálí mě na kůži všude tam, kde se mě dotknou.

„Jak mi to vysvětlíte, slečno Smithová?“ Má dokonalé rty – až na to, že mě oslovil cizím jménem.

„Ehm, já…,“ koktám, jak se snažím najít slova, která by se dala v téhle vyšinuté situaci použít. „Pro-promiňte, ale myslím, že máte špatné –“

Přimhouří oči, jejich žár se však nezmění. „V mé kanceláři se se mnou nikdo nedohaduje. Druhá výstraha, slečno Smithová.“

„Ale já jsem tady kvůli –,“ snažím se znovu vysvětlit jeho omyl, ovšem on mě umlčí pokývnutím.

„Tomu, co chci.“ Každé slovo zdůrazní a popojde o krok blíž. „A dneska večer chci vás.“

Zatnu zuby do spodního rtu a sleduju, jak si stahuje sako z jedné paže a pak z druhé. Pod ním má nažehlenou bílou košili, která mu dokonale sedí na širokých ramenou, mohutných bicepsech a úzkém pasu.

Do háje. Je sexem v obleku.

„Jestli budete ještě za deset vteřin v týhle kanceláři, budu to považovat za ano, pane, jsem připravená.“

Pohlédnu ke dveřím a potom zpátky na něj.

Začne odpočítávat: „Deset…“

DVĚ

Temperance

Jsem totálně paralyzovaná. Racionální část mozku na mě huláká, abych se vrhla ke dveřím, otevřela je a utekla, dokud to jde. Ale ta druhá, ta, která hledala přesně takové místo, tvrdí, že dneska večer můžu být kdokoli, včetně slečny Smithové.

Jediná osoba, kterou být nemusím, je ta neskutečně nudná verze Temperance Ransomové, již jsem celé roky budovala.

„Devět.“

Zatímco dál odpočítává, rozepne si manžetu a začne si vyhrnovat rukáv, takže spatřím jeho svalnaté předloktí pokryté barevným tetováním.

Proboha. Tetování pod oblekem? Je to vůbec možné?

„Osm.“

Když svůj promyšlený pohyb zopakuje a odhalí ještě víc opálené, potetované pokožky, stehna se mi bezděčně sevřou.

Tenhle muž se chystá potrestat svoji neposlušnou sekretářku. Přímo tady. V erotickém klubu.

Měla bych mu jeho omyl vysvětlit. Fakt bych měla… ale můj dunící pulz namítne, že bych měla aspoň zjistit, co dalšího schovává pod tím elegantním oblečením.

„Sedm.“ Natáhne ruku ke kravatě, povolí uzel a sundá si ji. „Šest. Krátí se vám čas, slečno Smithová.“

Dodatečný důraz na jméno mi připadá jako výzva nebo test. Možná provokace?

Ví, že nejsem slečna Smithová? Nemám škrabošku, takže vidí můj obličej. Musí být zřejmé… Ledaže by slečnu Smithovou ještě nikdy neviděl a tohle je předem zaranžovaná sexuální schůzka mezi cizími lidmi. V tom případě…

„Pět.“

Moje ústa už nepřipomínají saharskou poušť. Ne, právě zažívají stoletou vodu, protože muž si rozepne horní knoflíky na košili a pod nimi se objeví svalnatý hrudník a další část toho nádherného uměleckého díla. Je to dokonalý protimluv. S každým dalším knoflíkem se hroutí decentní fasáda byznysmena a objevuje se muž, od kterého chci, aby mi to udělal.

Muž, který, podle žáru, co mu plane v očích, odvede zatraceně dobrou práci.

„Čtyři.“

Potřebuju to. Jeho velké ruce jsou ve srovnání s knoflíky obrovské, ale lehce by mě dokázaly dovést do stavu, kdy budu křičet rozkoší.

„Tři.“

Potom rozhalí sněhobílou košili a předvede mi vypracované břišní svaly lemované po obou stranách tetováním, které se mu táhne po žebrech k bokům. Je jako rám pro tělo, o kterém jsem nevěděla, že může existovat v reálném životě.

To snad není možné. Můj pohled se zastaví, když dorazí k ostře vystupujícímu V a tetování, které mu mizí v kalhotách. Skousnu si ret, hlavně kvůli tomu, abych neslintala touhou. Nemusím se rozhodovat. Je to předem jasná záležitost. Neodejdu.

„Dvě.“

Je povrchní založit své rozhodnutí na kráse jeho těla a na tom, jak se mu vlní svaly, když udělá krok ke mně? Ne. Je to primární instinkt. Chci ho. Je mi jedno, že neznám jeho jméno a on moje a že se po dnešním večeru už nikdy neuvidíme.

Potřebuju to.

„Jedna.“ Zacuká mu koutek a moje bradavky a klitoris okamžitě zareagují. „Bůh vám pomáhej, protože teď jste moje.“

Když se natáhne a dlaní mi sevře obě zápěstí, jeho rychlé a úsporné pohyby připomínají levharta.

Potom překvapeně vykřiknu, protože mě zvedne ze stolu a otočí zády k sobě. Udělá to jen proto, aby mě přes něj s rukou na mém kříži ohnul, až mám bradavky tvrdě přitisknuté k desce.

„Víte, za co je ta třetí výstraha, slečno Smithová?“

„Ne,“ hlesnu. Prosím, pověz, že to povede k tomu, abych ho dostala se vším všudy.

„Neměla jste nasazenou škrabošku. Kolikrát vás budu muset plácnout přes tu vaši broskvovou prdelku, abych vám připomněl pravidla?“

Pootevřu ústa, abych odpověděla, ale nevím, co na to říct.

„Každou vteřinu, kdy mi neodpovíte, si trest zhoršujete.“

Horečně uvažuju. Kolikrát? Mám lhát? Říct pravdu?

„Třikrát,“ vydechnu.

„Třikrát. Plus vaše váhání. Plus fakt, že vaše prdelka si žádá víc… řekl bych desetkrát.“

„Ale –“

„Jen tak dál. Hádejte se se mnou. Následky se vám budou líbit.“ Jeho výhrůžka zní jako slib, protože ji pronese smyslným hlasem.

Najednou se ozve z vedlejší místnosti výkřik a já otočím hlavu, abych zjistila, co se tam děje. Nemůžu si pomoct.

„Šoustá ji do zadku a jí se to líbí.“

Projede mnou vzrušení, zničehonic se však okno zakalí, takže nevidím, co se v ložnici odehrává.

„Co –“ Podívám se přes rameno a hledám nějaké vysvětlení.

Můj společník zvedne malou krabičku, kterou zřejmě ovládá průhlednost zrcadla. „Myslím, že už jste viděla dost. Teď je řada na vás.“

„Ale –“

Ať jsem chtěla říct cokoli, umlčí mě pronikavé štípnutí, s nímž mi jeho dlaň dopadne na hýždi. Když ruku odtáhne, z kůže sálá teplo, ale pak přijde závan chladného vzduchu, jak mě plácne přes druhou.

Zatraceně. Cítím, jak se mravenčením proplétá nádherná stužka rozkoše. Muž nečeká, až začnu počítat, takže v tomhle případě se to zřejmě nevyžaduje. Ne že bych věděla, co se vyžaduje, kromě toho, co jsem si přečetla v knížkách.

Přichystám se na další plácnutí, místo toho mi však sevře hýždě v dlaních a hněte je, což ten fantastický pocit ještě umocní.

„Kurva. Vaše prdelka je pro tohle stvořená.“

I když toužím po dalších dotecích, zoufale se snažím, abych se neprohnula v zádech a nenabídla se mu.

Nemělo by se mi to tak líbit. Neměla bych chtít víc. Měla bych s křikem utéct.

Ale k čertu s „měla bych“ a „neměla bych“. Teď je čas žít. Něco, co tak dlouho nedělám.

„Hotovo?“ Nepoznávám ten zastřený hlas, který ze mě vychází. Zní odvážněji a sebejistěji než kdykoli předtím.

Místo aby pokračoval v tělesném trestu, na okamžik znehybní. „Naivní sekretářko. Kdybyste vůbec věděla, čeho jsem schopný…“

Odmlčí se a palcem mi přejede po křivce boku. V rychlém sledu mě znovu čtyřikrát plácne, pokaždé na nové místo, takže to nádherné pálení cítím po celém zadku.

Zavrtím se na stole a vychutnávám si ten slastný pocit.

Opět mi chvilku masíruje hýždě a já pak v duchu odpočítám zbývající plácnutí. Čtyři. Tři. Dvě. Jedno.

Kupodivu nechci, aby to skončilo, a stehna mám ještě sevřenější, než když jsem pozorovala druhý pár.

Panebože. Co když někdo sleduje nás?

Pokusím se zvednout ze stolu, ale ruka, kterou mi svírá bok, mě přišpendlí na místě.

„Jestli se vám to nelíbí –“

„Kdo se na nás dívá?“ zeptám se ostře a utnu zbytek jeho věty.

Jeho stisk na mém boku zesílí. „Nikdo se na nás nedívá.“

Proč bych mu měla věřit? A přesto mu věřím.

Když se skloní a přitiskne mi na záda svalnatý hrudník, cítím skrz oblečení teplo, které mu sálá z těla.

„Ale myslím si, že by se vám líbilo, kdyby se dívali,“ poznamená chraplavým hlasem a mně se při té představě napne celé tělo.

„Nelíbilo,“ namítnu nejistě.

Ucho mi ovane jeho horký dech. „Víte to jistě?“ Volnou rukou mi přejede po kůži, tentokrát nebezpečně blízko mezírky mezi sevřenými stehny. „Vám by se nelíbilo, kdyby se na nás teď někdo díval? Kdybyste věděla, že si přeje být na mém místě? Že si přeje mít to privilegium, ale ví, že má smůlu, protože dneska večer se vás můžu dotýkat jenom já?“

Jeho slova mě pohladí po boltci ucha, ovšem při představě, kterou líčí, se mi zježí všechny chloupky na těle.

„Jste pro mě cizí člověk.“

Koncem prstu mi přejede po vlhké spojnici stydkých pysků. „Nemyslete si, že vašemu tělu záleží na tom, kdo jsem. Proč byste jinak zůstala? Mohla jste utéct. Jakmile vám došlo, že jste ve špatnou dobu na špatném místě a tahle scéna není přichystaná pro vás – mohla jste utéct. Ale vy jste zůstala, protože jste chtěla zůstat. Zkuste to popřít.“

Sevře se mi žaludek a znovu se pokusím napřímit, jenže on mi to nedovolí. „Já-já…“ Odmlčím se, protože mě nenapadne žádná výmluva.

Jeho ruce znehybní. „Nemůžete to popřít. Někde, schovaná pod tímhle seriózním oblečením, je malá, nemravná coura, která umírá touhou dostat se ven.“

Nemá tušení, jak moc je to pravda. Snažila jsem se to v sobě potlačit, ovládnout divokost ze svých mladších let, jen abych vyskočila ze starých kolejí minulosti.

„Měla bych jít.“

Znovu ucítím na uchu jeho dech a mně naskočí husí kůže. „Možná byste měla, ale nepůjdete.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Divoký princ.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.