Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Yrsa Sigurđardóttir

Panenka

Z anglického originálu The Doll,
vydaného nakladatelstvím Hodder & Stoughton
v Londýně v roce 2021, přeložila Hana Sichingerová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2022
jako svou 8361. publikaci.

Redakce Marie Hajdová
Korektura Květa Svárovská
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Benešová
Tisk a vazba CPI Moravia Books, Pohořelice

První vydání, Praha 2022

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

Copyright © Yrsa Sigurđardóttir 2018
First published with the title Brúđan in 2018 by Veröld Publishing, Reykjavík
Published in English with the title The Doll in 2021 by Hodder & Stoughton, London
Published by agreement with Salomonsson Agency
English translation copyright © Victoria Cribb
Translation © Hana Sichingerová, 2021
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-613-2 (ePub)
ISBN 978-80-7625-612-5 (pdf)
ISBN 978-80-7625-080-2 (print)

V METAFOŘE DOSUD VYŠLO:

Poslední rituál
Mrazivé světlo
Žhavý hrob
Led v žilách
Ohnivý anděl
Plavba smrti
Pamatuji si vás všechny

SÉRIE FREYJA & HULDAR:

DNA
Černá díra
Katarze
Poprava

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní
a jakákoliv případná podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zemřelými, je zcela náhodná.

Děkuji Maren Sofii Strømmeové a Tryggvimu
Jónssonovi za fotografii panenky vylovené
z mořského dna u Islandu. Snímek mi poskytl
inspiraci pro tento příběh.

Yrsa

Průvodce výslovností jmen hlavních postav:

Baldur – baltyr (baltür)
Berglind – berglind
Bergur – bergyr (bergür)
Bjarni – bjarní
Bragi – bra
Brynjólfur (Binni) – brinjoulvyr (brinjoulvür)
Dísa – dísa
Erla – ertla
Fjalar – fjalar
Freyja – freija
Fridrik Reynisson (Frikki) – fritrik rejnison (frikí)
Gudlaugur – gydleigyr (güdleigür)
Hafthór – haftór
Hjálmar – hjálmar
Huldar – hyltar (hültar)
Lína – lína
Rafn – rabn
Rósa – rósa
Saga – saga
Salvör – salvur
Thorgeir – forgeijr
Thröstur – frustour
Tristan – tristan
Týr – týr
Yngvi – ingví

Před pěti lety

1. KAPITOLA

Vítr se změnil a přivál na palubu malé rybářské lodi pach oleje z hlučného motoru. Dísa se z toho smradu málem pozvracela. Přetáhla si přes nos rolák a raději vdechovala vlezlou vůni aviváže než jedovaté výpary. Ostatním to zřejmě nevadilo. Dísina jedenáctiletá dcera Rósa a majitel lodi Frikki se společně nakláněli přes zábradlí a soustředili se na vodu, do které se nořila síť. Dísa stála u kormidelny a zády se tiskla k její uklidňující pevné stěně. Snažila se působit dojmem, že to nemá nic společného s mořskou nemocí nebo strachem z utonutí, ale bylo jí jasné, že Frikki ji prokoukl. Sice nic neřekl, ale neustále se ohlížel přes rameno a tvářil se ustaraně. Rósa si toho nevšímala. Byla ještě příliš malá na to, aby si nechala nějakými obavami zkalit dobrodružství, jaké se jí naskytne tak zřídkakdy.

Dísa také kdysi bývala bezstarostná, ale už hodně dávno v sobě tuhle mladickou lehkovážnost pohřbila. Místo aby si dnešek užívala – chuť soli na rtech, vítr ve vlasech –, dokázala myslet jen na ledové spáry moře.

Rozhodla se podobné nezdravé myšlenky potlačit. Osud pro ni a její dceru po tom, co se přihodilo, jistě nechystal vodní hrob. Byla by to příliš velká náhoda. Raději se zkusila soustředit na své okolí. Když pohlédla k obzoru, viděla jen šedou hladinu oceánu téměř splývající se zataženou oblohou. Zvedla zrak výš a pozorovala racky, kteří trpělivě kroužili kolem lodi od chvíle, kdy opustili přístaviště, a nenechali se odradit ani skromným úlovkem. Zatím vytáhli jen dva hranáče a hrstku malých rybek. Začali chytat na vlasec, ale zamotal se do nějaké překážky pod vodou. Frikki se ho několikrát marně pokusil uvolnit a nakonec se smířil s tím, že ho přeřízne. Navrhl Róse, že zkusí síť, ale změna zatím nepřinesla žádný výsledek.

Možná za jejich neúspěch mohla Dísa, protože prosila Frikkiho, aby se příliš nevzdaloval od břehu. Kdyby se loď potopila, s dcerou by pravděpodobně nepřežily ani tady, přesto si namlouvala, že by dokázaly doplavat na pevninu, Rósa s pomocí záchranné vesty a ona díky mnoha letům výuky plavání ve škole. Jediná záchranná vesta na palubě měla lepší časy dávno za sebou; byla to špinavá, těžkopádná věc, která působila dojmem, že spíš klesne ke dnu, než poplave. Ale takhle nesměla přemýšlet. Kdyby se přestala ovládat, mohla by propadnout panice a ječet na Frikkiho, aby se vrátil.

Dísa se otočila k pobřeží a s hrůzou zjistila, že jsou mnohem dál, než si myslela. Město bylo tak daleko, že téměř splynulo s obzorem; menší budovy se nedaly rozeznat vůbec a ty výškové vypadaly jako chatky. Nedávala pozor, a protože nic nenamítala, Frikki nejspíš usoudil, že bude v pořádku, když se vydá dál za lepším úlovkem. Nebo loď unášel proud? Nepřekvapilo by ji to.

„Mami! V síti něco je!“ Rósa se ohlédla a obličej jí zářil vzrušením. Šedá vlněná čepice, která zakrývala její neposlušné vlasy, měla stejnou barvu jako zádumčivá obloha a vytvářela na okamžik optický klam, že nemá temeno. Nohy v těsných džínách čouhaly zpod špinavé, nadměrně veliké záchranné vesty jako komické hůlky a paže v naducaných rukávech bundy oproti nim působily naprosto nesouměrně. Ale Rósa se jako pravá rybářka svým vzhledem vůbec nezaobírala. „Třeba je to losos!“

Dísa úsměv opětovala, protože nechtěla dceři kazit radost. Rósa se o výletu dozvěděla poprvé před několika dny a od té chvíle bylo její líčení toho, co by mohli ulovit, stále fantasknější. Začalo to jednou treskou a skončilo obří humří hostinou pro mámu, prarodiče a všechny kamarády ze školy. A samozřejmě také pro Frikkiho – kapitána nešlo vynechat, přestože ho Rósa skoro neznala. Její dceři vždy velmi záleželo na tom, aby se zachovala správně. Od malička měla laskavou povahu a dobré srdce. Byla tak milá – přesto se Dísa bála, co z ní vyroste. Dělat si starosti, to uměla jako nikdo jiný. Podle jejího názoru si bezcitný svět lidí jako Rósa nevážil. Chyběla jí odvaha, dravost a ambice – právě ty vlastnosti, bez nichž se v dnešní době člověk neprosadí. Dísa se bála, že život její dceru sežvýká a úplně poničenou vyplivne. A mohla za to situace, ve které se ocitly: dcera neměla otce, který by jí zvedl sebevědomí a poskytl jí to, co Dísa nemohla.

Právě proto Dísa přijala Frikkiho nabídku, že je vezme rybařit na lodi, kterou vlastnil společně s bratrem, otcem a strýcem. Kvůli Róse potlačila strach z výletu. Říkala si, že taková zkušenost dceru trochu zocelí, a kdyby ne, aspoň se dostane na čerstvý vzduch. Zatímco všichni ostatní lamentovali, že děti v současnosti málo čtou, Rósa měla nos neustále zabořený v knihách. Jistě, číst je dobré, dokonce nezbytné, ale život se neodehrává jen na stránkách knih. Dísa věřila, že děti potřebují prožívat věci na vlastní kůži. Nechtěla, aby její dcera dopadla jako ona: neustále vystrašená z něčeho, nad čím ostatní jen pokrčí rameny.

Frikki se ohlédl a usmál se. Na rozdíl od Rósy neměl čepici a kudrnaté vlasy mu poletovaly ve větru. Slušelo mu to. Stejně jako to, že je pod širým nebem a řídí loď. Tady se choval mnohem přirozeněji než ve vládním úřadě, kde oba pracovali: Dísa měla na starosti registraci vozidel a Frikki zase evidenci rybářů. Ani jedno nebylo nijak zvlášť vzrušující nebo uspokojivé, ale Díse jako svobodné matce vyhovovala pracovní doba. Nicméně nikdy nezjistila, proč si tohle zaměstnání vybral Frikki. Když na něho narazila v jídelně, nesálala z něho žádná velká spokojenost. V kanceláři byl roztržitý, nespolečenský nešika, zatímco na moři se choval přirozeně a s lehkostí a jistotou. Byl dobře naladěný a vypadal mužně. Možná proto ji pozval na loď – a když namítla, že nesežene hlídání, navrhl jí, aby vzala i Rósu. Musel vědět, že na palubě zapůsobí lépe než v kavárně mezi otlučenými hrnky a rozviklanými stoly. A nešlo přehlédnout, že se o ni zajímá.

„Půjdeš se kouknout, mami?“ Rósa kývla na matku.

„Určitě,“ přisvědčila Dísa s předstíraným nadšením a v duchu se připravovala na další zklamání. Bála se, že Rósa po ní bude chtít, aby uvařila podměrečný potěr, který už ležel ve staré oprýskané vaně na ryby. Odstrčila se od kormidelny a nejistým krokem zamířila k dceři, chytla se zábradlí a upřela pohled na modrý provaz mizející v hlubinách. Neklidné moře s vydáním kořisti nijak nespěchalo a Frikki, který lano vytahoval, musel zdvojnásobit své úsilí.

Síť se konečně vynořila nad hladinu a Frikki ji s žuchnutím vytáhl na palubu. Nebyla tak splasklá jako minule. Dole na dně se rýsovala úctyhodná boule, ale nemrskala se jako malé rybky předtím, a Dísu napadlo, že možná vylovili balvan, pokud je něco takového možné. Jenže když se do sítě podívala pozorněji, zalapala po dechu. Přísahala by, že rozeznala drobnou ruku, podobnou dětské. Rychle k sobě přitáhla Rósu dřív, než se stačila sehnout a spatřit to na vlastní oči.

„Proboha, Frikki, co to je?“ Dísa před výletem nedokázala usnout, protože ji mučily různé hrůzné představy: že se utopí, že se jí racek vykálí na hlavu, že dostane mořskou nemoc, že přijde o prst v navijáku, že ji zachytí lodní šroub, že je převrhne velryba nebo skončí rozdrcená mezi lodí a molem…, ale že by v síti našli dítě, ji nenapadlo ani v těch nejčernějších snech.

Frikkiho nechápavý zamračený výraz její znepokojení nijak nezmírnil. Pevně k sobě tiskla Rósu, která mermomocí chtěla zjistit, co to je. Bylo marné jí v tom bránit: na palubě bylo tak málo místa, že se tomu nedalo vyhnout.

Frikki si dřepl vedle sítě. Tvářil se klidně, ale Díse se zdálo, že se mu třesou prsty, když natáhl ruku k předmětu čouhajícímu ze sítě. Ušklíbla se odporem a současně napínala zrak, rozpolcená mezi dvěma protichůdnými nutkáními: dívat se, nebo odvrátit pohled. Frikki vzhlédl a usmál se. Viditelně se mu ulevilo. „Je to panenka.“ Vstal a začal vysypávat obsah sítě.

Dísa pustila Rósu, která se vrhla k Frikkimu. Napjatě sledovala úlovek, který se vyvalil na palubu: dvě malé rybičky, chomáč chaluh a nakonec panenka.

„Fuj!“ ušklíbla se Dísa. „To je hnus!“ Popošla tři kroky a postavila se vedle své dcery a Frikkiho. Všichni tři si mlčky prohlíželi mimořádný úlovek. Nepochybně se jednalo o panenku na hraní; takovou, která má vypadat jako miminko. Nožičky trčely z růžového trupu do véčka, jako by seděla. Jedna ručička byla předpažená, druhá spuštěná podél boku. Plastové rty měla mírně pootevřené, obličej věčně strnulý v tázavém výrazu. Stejná jako miliony jiných panenek. Ale jinak se od čehokoliv, co se dá najít v hračkářství, lišila úplně ve všem.

V moři už určitě ležela dlouho. Byla pokrytá vilejši, bílými červy a jinými organismy, které Dísa neznala. Kolem krku měla jemný řetízek, ale přes vrstvu mušlí a dalších mořských tvorů, pokrývající panence hruď jako brnění, nebylo vidět, co na něm visí. Místo jednoho oka zel jen prázdný otvor a druhé na ně skelně zíralo zpod víčka, které se zřejmě zaklaplo, když se panenka naklonila. Většina řas na něm chyběla. Panenka přišla i o část vlasů, po nichž zůstaly na hlavičce úhledné řady dírek. Zbývající vlasy tvořily tmavou změť. Nebylo na ní nic roztomilého ani hezkého.

„Čí je?“ První prolomila ticho Rósa.

„Teď už ničí.“ Frikki nemohl odtrhnout pohled od ohavného předmětu u svých nohou. „Kdysi dávno možná patřila nějaké holčičce.“

„Co dělá v moři?“ Rósa byla ještě tak malá, že věřila, že dospělí znají odpověď na všechno. Brzy se dočká rozčarování.

„Možná patřila nějaké holčičce, která byla na lodi a upustila ji z paluby. Nebo jí upadla na molu a proud ji zanesl až sem. Vlasec ji zřejmě vyprostil z mořského dna a potom ji zachytila síť.“ Dísa si v duchu říkala, že se Frikki své úlohy zhostil moc dobře. Vůbec nemusela zasahovat.

„Chudák holčička.“ Rósa se tvářila smutně a soucitně. „A chudák panenka.“

Frikki se sehnul a na okamžik se zdálo, že si chce ruku obalit rukávem, než se panenky dotkne. Ale rozmyslel si to, bezpochyby nechtěl vypadat jako padavka. Když panenku zvedl, ze spojů kyčelních kloubů se vyřinuly proudy mořské vody. „Asi bychom ji měli hodit zpátky.“

„Ne!“ protestovala Rósa. „Chci si ji nechat.“

Dísa se znovu ušklíbla. „Vždyť je nechutná, Róso. Koukni, jakým hnusem je porostlá. Něco z toho asi ještě žije.“

Jenže Rósa se teď, když rybářská výprava konečně přinesla výsledek, projevila nezvykle tvrdohlavě. „Stejně ji chci.“

Frikkiho přepadly rozpaky a probudila se v něm jeho obvyklá osobnost úředníka. Těkal pohledem z Rósy na Dísu a lámal si hlavu nad nějakým kompromisem. Když ho konečně napadl, za moc nestál. „Mohl bych ji dát do tašky?“ Vyznělo to jako otázka.

Než Dísa stačila jeho nabídku odmítnout, Rósa ji předběhla: „Dobře, schovej ji do tašky. Až se vrátíme domů, tak si ji umyju.“ S úsměvem plným naděje pohlédla na matku. „Možná se nám podaří najít tu holčičku, které patřila.“

Soudě podle ekosystému, který se na panence zabydlel, musela ležet na dně moře dlouhá léta. „Jsem si jistá, že ta holčička už hračkám odrostla,“ namítla Dísa. „Nejspíš ji už úplně pustila z hlavy.“

„Nebo odrostl, třeba patřila klukovi. Nemůžeš vědět, že to byla holka.“ Nebylo to poprvé, kdy se Rósa projevila liberálněji a moderněji než její matka. „A určitě je ten, kdo ji ztratil, pořád ještě smutný, že o ni přišel. Já bych byla. I kdyby mi bylo sto.“

Dísa o tom ani na chvíli nepochybovala. Rósa nebyla jediné dítě, které o svých hračkách smýšlelo, jako by byly živé. Sama Dísa měla ve sklepě svých rodičů stále několik krabic s plyšovými medvídky a panenkami, které neměla to srdce vyhodit.

Matka s dcerou se dohadovaly a Frikki rozpačitě přihlížel. Nakonec Rósa dosáhla svého a panenku si směla nechat. Frikkiho úleva byla téměř hmatatelná. Zatleskal a navrhl, aby se pustili do pikniku.

Usadili se k přinesenému obědu, jenže se ukázalo, že nikdo z nich nemá chuť na Dísiny placičky ani na levný piškotový koláč ze supermarketu. Přestože byla panenka schovaná v tašce, nemohli zapomenout na její děsivý vzhled a to úplně stačilo, aby je přešla chuť. Dokonce i rackové zmizeli.

Když Frikki prohlásil, že by pro dnešek mohli skončit, dcera ani matka nic nenamítaly, a tak loď otočil a zamířil ke břehu.

Nakonec Rósin zájem o panenku vydržel jen do chvíle, než ji vyndala z tašky – na matčino naléhání v gumových rukavicích –, odložila do vany a rychle na ni zapomněla. Její nadšení nestačilo ani na to, aby ji očistila a odrhla z ní vilejše. A tak tam panenka seděla a svým jediným okem civěla na Dísu, když se šla vyčurat a když si čistila zuby před spaním. Místo toho, aby Dísa tu ohavnost strčila zpátky do igelitky, vyfotila ji a zveřejnila na Facebooku.

Nestávalo se často, že by se mohla pochlubit něčím tak zajímavým.

V notebooku stále ještě cinkala upozornění na nové komentáře a lajky, když ho odložila na stolek a šla si lehnout, aniž by se obtěžovala zaklapnout víko.

* * *

Dísa se s trhnutím probudila. Otupěle se posadila a uvědomila si, že ji vyrušil nezvyklý zvuk, hlasitá rána, která se naprosto vymykala tichu, které v noci v jejich domě panovalo. Rozespale odhrnula přikrývku a vstala, aby zjistila, co se děje.

Když se jí v hlavě trochu vyjasnilo, vzpomněla si na prázdné plechovky, které rozestavila na parapet v malé, málo používané jídelně. Její okno směřovalo do zahrady za domem. Předměstí Reykjavíku v nedávné době postihla série vloupání a Dísu napadlo, že právě tudy by se zloději nejspíš pokusili vniknout dovnitř. Hluk padajících plechovek je měl odradit – a poslat do jiného domu.

Pokud se dalo věřit zprávám, vloupání už pominula, ale Dísa tam plechovky nechala, jen přestala pravidelně kontrolovat, jestli je okno zavřené. Bylo otevřené, když šla spát? Nemohla si vzpomenout a její podezření, že hluk způsobily plechovky, ještě zesílilo. Co jiného by to mohlo být? Zastavila se ve dveřích ložnice a snažila se přijít na nějaké méně znepokojivé vysvětlení než lupiče. Dovnitř vlezla kočka. U sousedů v patře nad ní spadla na zem skleněná váza. V ulici před domem nabouralo auto. Do okenní tabule narazil velký pták. Televize se sama od sebe zapnula. Vypuklo mírné zemětřesení. Existovala celá řada neškodných možností.

Dísa se trochu uvolnila a přitom si uvědomila, že se jí zoufale chce na záchod.

Rozhodla se problém na chvilku odsunout a nejprve si odskočit, aby ulevila močovému měchýři. Nijak ji netěšilo, že bude muset obejít byt, protože byla přesvědčená, že kdyby natrefila na kočku, dostala by infarkt. Přesto si uvědomila, že je vzhledem k okolnostem podivně klidná. Obvykle z ní dokázala udělat uzlíček nervů i tak málo znepokojivá věc, jako je předpověď silného větru, přestože na zahradě neměli trampolínu ani uvolněné tašky na střeše. Seděla na záchodě a byla na sebe pyšná, že dokázala zachovat chladnou hlavu. Jenže jí to dlouho nevydrželo. Z obývacího pokoje se ozval povědomý zvuk, který vyluzoval notebook, když se nastartoval. Srdce jí vynechalo, ale pak jí došlo, že počítač má ve zvyku se restartovat po automatické aktualizaci. To musí být ono. Koneckonců, copak by si šel zloděj uprostřed vloupání zasurfovat na internet?

Obludná panenka ji pozorovala z vany. Dísa odvrátila zrak a soustředila se na močení, ale panenka ji neodolatelně přitahovala. Fascinovaně zírala na plastové oko, které jako by sledovalo její pohyby, když sahala po toaletním papíru. Byl to samozřejmě optický klam jako u portrétů, které vypadají, jako by vás neustále pozorovaly. Nebylo se čeho bát.

Další zvuk okamžitě z Dísiny mysli panenku vypudil. Nebyl to rachot plechovek. Ani kočka. Ani nehoda. Ani rozbitá váza. A rozhodně to nebylo žádné zemětřesení. Byl to známý každodenní zvuk.

Zavrzání uvolněné parkety v chodbě přímo před koupelnou.

Dísa si stoupla, pyžamové kalhoty spuštěné ke kotníkům, a udělala krok ke dveřím, které měla ze zvyku zavřené. Než se stačila natáhnout k zámku, klika se pohnula. Dveře se pomalu otevřely dovnitř a Dísa by přísahala, že když spatřila postavu, která v nich stála, panenka ve vaně se škodolibě zasmála.

Současnost
KVĚTEN

2. KAPITOLA

Abby otevřela stan a zvuk zipu prořízl noční ticho. Během dne si užívala, když jen ptačí zpěv připomínal, že v téhle neznámé zemi nejsou s přítelem úplně sami. Teď jí ale ticho připadalo tísnivé. Ptáci přestali zpívat a nepochybně spali někde v kleči nebo v nízkém březovém křoví vedle stanu. Od chvíle, kdy s Lennym opustili město, příroda vypadala, jako by byla ostříhaná: nic nevyrostlo výš než půl metru nad zem. Chvíli si na to musela zvykat, ale po nějakém čase se jí krajina začala zamlouvat. Do všech stran viděla na míle daleko a brzy zjistila, že jí stromy vůbec nechybí. Vždycky se lesů trochu bála, kvůli všem těm pohádkám, na nichž vyrůstala, o dětech ztracených v nekonečných hlubokých lesích, které už nikdy nikdo neviděl. Jistě, všechny turistické weby, které si před cestou přečetla, dávaly jasně na srozuměnou, že člověk se může ztratit i v zemi bez lesů. A stejně jako v příbězích z jejího dětství ho možná už nikdy nikdo neuvidí.

Vítr změnil směr a zanesl k Abby pach popela. Hned vedle stanu si postavili malé kulaté ohniště a ohradili ho kameny. Stromy tady nerostly, na nedostatek kamenů si však rozhodně stěžovat nemohli. Na podpal použili několik suchých klacků, které Lenny nasbíral v kleči. Shořely tak rychle, že klobásky byly zvenku zuhelnatělé a uvnitř studené, ale i tak je snědli. Vlastně se jim oběma docela ulevilo, že oheň dohořel tak rychle, protože jakmile větvičky vzplály, došlo jim, že kdyby plameny přeskočily z neumělého kamenného kruhu, mohly by podpálit pastvinu a pohltit jejich stan i je dva. Nebylo to poprvé, co jim se zpožděním došlo, že provedli hloupost. Výlet sám toho byl nejlepším důkazem. Kdyby si na chvíli sedli a popřemýšleli o tom, Abby by se teď nechystala vlézt do studeného, vlhkého stanu za chladné jarní noci v krajině, která si nedostatek stromů vynahrazovala přemírou skal a silnými poryvy větru. Abby se v myšlenkách vrátila k nesnesitelnému horku ve Španělsku; k rudým sloupaným ramenům, spáleným nemilosrdným sluncem, a k potu, který se z obou řinul při každé větší námaze, než bylo sáhnutí pro lahev s vodou. Lenny snášel vedro lépe než ona, protože neměl tak bledou pleť, a snáz se mu dařilo nepohodlí ignorovat. Dokonce se odvážil vyjít ze stínu slunečníku. Jejich levný hotel měl tak málo nepoškozených lehátek a slunečníků, že pokud je chtěli, museli vstát za svítání. A tak Abby živořila ve stínu vedle bazénu a snažila se neomdlít a Lenny se mezitím bavil s ostatními hosty nebo jí nosil jídlo a pití. Až do večera se nepohnula ani o píď. I potom bylo nesnesitelné horko, ale aspoň nepražilo to kruté slunce.

Když se Lenny po návratu z jedné procházky posadil na lehátko a navrhl, aby se vybodli na Španělsko a místo toho vyrazili na Island, málem se rozplakala úlevou. Už jen to jméno fungovalo jako chladivý balzám. Teprve v tu chvíli si všimla, že jí zpod ručníku, který měla přehozený přes nohy, vyčuhují prsty a připomínají ogrilované koktejlové minipárky.

Po západu slunce ztratil nápad trochu na svém kouzlu. V hlavách se jim rodily nejrůznější praktické úvahy, jako laciný ohňostroj se objevovaly s velkou pompou, aby téměř okamžitě zhasly, protože se je rozhodli ignorovat. Kdyby se nad tím nápadem s Lennym pořádně zamysleli, zavrhli by ho hned v zárodku. Zpočátku si dělala trochu starosti, kde budou bydlet a jak budou cestovat, protože hotely a doprava na Islandu určitě budou daleko za hranicí jejich rozpočtu. Dokonce i Španělsko bylo luxus, který si ve skutečnosti nemohli dovolit. Na začátku každého měsíce dokázali zaplatit nájem, ale čím víc času uběhlo od výplaty, tím víc museli škudlit. Jejich kreditní karty se už dostaly vysoko nad limit a debetní karty nebyly ničím jiným než vstupní branou k přečerpání účtu. Zásoba eur, kterou měli s sebou na cestování, se rychle tenčila. To vše by normálně stačilo na to, aby cesta na Island zůstala jen absurdním návrhem. Přesto tam vyrazili; Lenny ji přemluvil.

Prohlásil, že může získat dvě letenky zdarma od člověka, se kterým se dal do řeči v baru u bazénu. On sám letenky využít nemohl a nabídl Lennymu, že jestli o ně má zájem, jsou jeho. Museli by jen zaplatit malý poplatek za změnu jmen, pokud by to považovali za nutné, ale to bylo všechno. Muž měl pronajatá i dvě kola, za která mu nevrátí peníze, když je vrátí dřív, takže jim je přihodí taky, pokud budou chtít.

Škoda jen že si nezamluvil i ubytování, které nešlo zrušit. Místo toho dal Lennymu stan a dva spacáky, které si na cestu koupil. Že to nebylo až tak velkorysé gesto, jak se původně zdálo, si uvědomili až později, když vyndali kempinkové vybavení a zjistili, jaké jsou to laciné krámy.

Kdo by potřeboval hotel? Kempování je mnohem lepší a stan se dá na Islandu postavit úplně kdekoliv. Na kolech si můžeme vyrazit, kam se nám zlíbí. Island je tak nádherný, že se určitě nebudeme muset trmácet daleko, abychom viděli něco úžasného. Povezeme si s sebou jen jídlo. Kdybychom zůstali ve Španělsku, stejně bychom si ho museli kupovat.

Tímhle přesvědčovali jeden druhého, jenže mnohé z jejich předpokladů se ukázaly jako pochybné, ne-li zcela mylné. Ještě než se rozhodli, dočetli se například na internetu, že podle starých zákonů se na Islandu smí tábořit téměř kdekoliv. Jenže se ukázalo, že to není tak úplně pravda. Když se pak tímhle argumentem na Islandu oháněli, rozzlobení majitelé pozemků se tomu vysmáli a jim došlo, že internet si zákony vykládá poněkud volně. První večer jim trvalo několik hodin, než našli místo, kde by si mohli postavit stan. Nakonec se rozhodli pro mechem zarostlé vřesoviště na okraji města, ze kterého je hned následujícího rána za svítání vyhnali. Teď, když přejeli hory východně od hlavního města a sestoupili opět do nížin, doufali, že se situace zlepší. Zatím proti jejich novému tábořišti nikdo nic nenamítal.

Lenny trval na tom, že by se měli rovnou vydat za hranice města, a nechtěl ani slyšet o tom, že první noc stráví v Reykjavíku, jak se původně domluvili. Naplánovali si, že zůstanou v kempu v Laugardaluru, aby mohli vyzkoušet proslulý geotermální bazén pod širým nebem. Jenomže Lenny si to rozmyslel a chtěl hned pokračovat pryč z města. Překvapilo ji to, protože se nikdy předtím neprojevoval jako velký milovník přírody. Teprve když nechali zastavěnou oblast za sebou, uklidnil se a začal si cestu užívat. Nijak jeho změnu plánů nekomentovala, protože byla ráda, že je zase v pohodě. Bála se, že si to celé ještě rozmyslí a výlet pokazí. Musela uznat, že se snažil před ní své obavy skrývat, ale ona ho znala příliš dobře.

Abby vlezla do stanu a zatáhla za sebou zip. Nakonec sjeli ze silnice a utábořili se mezi absurdně velkými trsy drsné, hnědě zbarvené trávy vedle nízkého březového křoví. Za nimi se zvedala hora, která se původně nezdála tak vysoká ani strmá, ale cestou nahoru se ukázalo, že výstup na ni je mnohem náročnější, než předpokládali.

Nebylo pravděpodobné, že by je odsud někdo vyhnal, přestože na plotě, který přelezli, byla cedule s upozorněním, že jde o soukromý pozemek a táboření je zde zakázáno. Nicméně se rozhodli to risknout, protože se zdálo, že tu skoro nikdo není. Kromě lidí v městečku, kolem kterého projížděli na kole, viděli většinou jen samé turisty. Skoro jako by místní silnice byly vyhrazeny jedině pro turistické autobusy a auta z půjčoven. A nikdo z místních a téměř nikdo z turistů zřejmě nebyl takový blázen, aby tady zkoušel jezdit na kole, kromě jednoho páru, který je předjel, aniž jim věnoval jediný pohled.

Ve stanu byla snad ještě větší zima než venku. Tady dole v nížině bylo sucho, ale když přejížděli přes hory, pršelo a z mokrého nepromokavého oblečení, které rozvěsili na tyče uvnitř, se linul silný zápach. Abby si byla jistá, že oblečení je teď úplně stejně mokré, jako když si ho svlékali. Když si zula boty, zápach ještě zesílil, ale bylo jí to jedno. Její bolavé tělo celý den volalo po odpočinku a teď si mohla konečně lehnout. Do uší si strčila sluchátka s bluetooth a v telefonu našla oblíbenou písničku. Měla by šetřit baterii, ale jedna skladba navíc ji nezabije.

Za zvuku tklivé melodie sáhla Abby po baterce v nohou spacáku a rozsvítila ji. Byl to laciný krám a musela do ní několikrát bouchnout, než se jí podařilo vrhnout slabou záři na nepořádek uvnitř stanu. Při pohledu na tu spoušť se zamračila. Vypadalo to tu nějak jinak, než když s Lennym večer odcházeli. Ale možná to způsobilo zvláštní pološero arktické noci.

Abby vydechla a před obličejem se jí vytvořil bělounký obláček, který se téměř okamžitě rozplynul, na rozdíl od hustého voňavého kouře její elektronické cigarety, která ležela pohřbená někde pod hromadou oblečení a prázdných obalů od jídla. V ústech cítila nakyslou pachuť, ale byla příliš unavená na to, aby hledala kartáček na zuby a lahev s vodou. Až se ráno probudí, bude to první, co udělá.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Panenka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.