Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Petr Sojka

Příběhy pražských dvorků
Neobyčejně obyčejné lidské osudy

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz, tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 8295. publikaci

Odpovědná redaktorka Alice Zavadilová
Text a fotografie Petr Sojka
Obálka a grafická úprava Ondřej Mikulecký
Fotografie na obálce Dylanbz
Jazyková korektura Hana Weiglhoferová
Počet stran 240
První vydání, Praha 2021
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2021
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2021

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-4607-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-4606-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-3190-7 (print)

Milí čtenáři,

máte před sebou druhou knihu plnou pražských dvorků a vnitrobloků. Od té první se ale výrazně liší. Opustili jsme totiž aktivity současných uživatelů společných domovních prostor a jejich snahu o zušlechtění dvorků. Tentokrát jsme se pustili do pátrání po lidských příbězích dávné i nedávné minulosti a také vyrazili po stopách těch, kteří domy a s nimi uzavřené dvory a zahrady převzali. Historie se tu prolíná s přítomností a jednotlivé kapitoly propojují občas překvapivé souvislosti. Narazíte tu na známé osudy slavných osobností, které ale doprovází vyprávění o lidech, na něž už historie jaksi zapomněla. Tady a teď znovu ožívají. V knize najdete i několik dvorků a domů, které na mapě města dnes už nenajdete. I tam ale kdysi žili lidé a psali nejen své příběhy.

1. Topoly, které na Císařské louce naproti železničnímu mostu vysadil Karel Vostrovský, aby vítaly jeho vnučku Leonu z cest.

O samorostovi z přístavu a jeho dceři

Na Zlíchově 7

Na Zlíchově a kdekoliv u pražské Vltavy mu nikdo nikdy neřekl jinak než Cirát. V téhle periferní pražské čtvrti, a ona to vlastně není čtvrť, je to jen pár domů na jedné ulici, se narodil 17. dubna 1904 jako Karel Vostrovský. Asi proto, že to odtud k řece měl jen přes kopeček s kostelem svatého Filipa a Jakuba, ho to k ní od mala táhlo. Tam, kde kdysi bývala jedna hospoda vedle druhé, kde končili svou tvrdou plavbu voraři, tam, kde to do smíchovského přístavu a na Císařskou louku bylo pár kroků, tam nešlo Vltavě se vyhnout. V tomto prostředí dospěl za První republiky v drsného samorosta. Traduje se, že ráno odešel z domova a za týden od něj dostala maminka dopis z Francie, kam dojel vlakem bez peněz a jízdenky na podvozku vagónu. Takových eskapád napáchal spoustu, ale vždycky se na Zlíchov vrátil. Brzy nastoupil na moře, kde pracoval jako lodní strojník. Později, někdy v roce 1929, potkal na jedné tancovačce sedmnáctiletou Marušku a netrvalo dlouho (Cirát nedělal velké ciráty) a dívku si vzal za ženu. Maruška se nastěhovala k němu do domu číslo 7 v ulici Na Zlíchově. Po čase se jim narodil syn Vládíček, který ale ve dvou letech zemřel na zápal mozkových blan, následovala první dcera Marie a pak dlouho nic, až po devíti letech přišel syn Karel a o dva roky později dcera Věra. A byla to právě rodina, která Ciráta vrátila z moře na Zlíchov. V malém přízemním bytě pavlačového domu pak Vostrovští žili s výjimkou krátké epizody, strávené na Žvahově, celý život. Cirát byl bouřlivák, kterého byl Zlíchov plný. Svou ženu Marii měl rád a říkal jí něžně Mařenko, kocábko moje. A přesto ji trápil soustavnými nevěrami a pijáckými výpady do okolních hospod, z kterých se často vracel až za několik dní. Byl to muzikant, který s sebou neustále vláčel tahací harmoniku nebo buben. A zlíchovští ho měli rádi! Byly chvíle, kdy u sebe nemusel mít ani korunu, a přece se domů vrátil ve veselé náladě. Drsných žertů a alotrií na hraně zákona vymyslel Cirát se svým kumpánem Husarem bezpočet. Jednou dokonce Husar rozkřikl, že Ciráta přejel vlak. Žena i děti tatínka oplakaly, ale ten se druhý den odpoledne přihnal odkudsi ze Žvahova s širokým úsměvem na tváři – Karlíček se ti vrátil. Jedním z jeho husarských kousků bylo shazování uhlí za jízdy z nákladních vagónů vlaku, který jezdil jen pár metrů za přízemními přístavky dvoru jejich domu. Tady musel vlak přibrzdit, Cirát naskočil a už házel jednu lopatu za druhou vedle tratě. Když pak vlak začal zase zrychlovat, seskočil a přidal se k ostatním lidem ze dvoru. To už bylo kolem spousta místních babek, které sbíraly uhlí do košů nebo pytlů. A Ciráta čekala odměna v podobě kořalek. Tou dobou už měl za sebou spoustu různých vodáckých štací, hlavně na Ohři, a domů se vracíval na víkendy nebo rodina naopak jezdila za ním. Teprve později se nechal zaměstnat ve smíchovském přístavu, kde pracoval v mnoha pozicích. I po odchodu do penze ještě aspoň dělal v „háfnu“ hlídače. V roce 1974 ho mladší dcera Věra, které v těle koluje po tátovi nejvíc vltavské krve, přiměla přerušit penzi a zlákala ho, aby spolu provozovali přívoz ze Smíchova na Císařskou louku. Všehovšudy šedesát metrů, které ale nikdo nepřeskočí.

„Sedíme u boudy a pijeme kafíčko a najednou hroznej křik – dítě ve vodě, dítě ve vodě! První se vzpamatovala Věra a hned vodráží loď, že tam pojede, druhá jsem se vzpamatovala já, a jak máme každej jiný uvažování, tak já si zula boty. Řikám si, půjdu do vody, tak ať mě netížej. A poslední nasedal na loď táta a táhnul s sebou vobrovský prkno, fošnu. Já si řikám, co blázní, co tam s tim bude dělat a von jedinej tam byl co platnej. Tam je totiž půl metru vody a dva metry bahna a rákosí a ani já bych tam nemohla plavat bez těch bot a táta si přes to rákosí hodil tu fošnu a po břiše se doplazil k tomu chlapečkovi asi dvouletýmu, kterej vypadnul z hausbótu a byl zapíchnutej v tom bahně. Táta ho vytáhnul a podal mi ho a já jsem ho chytla za nožičky a vytřepala z něj to bahno,“ vzpomíná Marie Bílková, starší dcera Karla Vostrovského.

Přívozem si zkracovali cestu studenti pro zápočty, sportovci do loděnic nebo rodinky toužící po osvěžení v řece. Karel Vostrovský se tu s dcerou Věrou Kadlecovou a občas i se ženou Marií střídali celých osm let. A pak přišel osudný večer 10. října 1982, kdy se Cirát vydal na své lodi do háfnu pro písek na jím budované dětské hřiště. Samozřejmě za tmy, vždyť se chystal písek krást. Dnes už nikdo nezjistí, co se tehdy stalo. Jestli se v úzkém korytě potkal s nákladním šífem a posádka malou pramici přehlédla, nebo nabral písku až moc a voda se přes borty a dírou v přídi dostala dovnitř, nebo se mu prostě udělalo špatně. Každopádně muž, který z pražské Vltavy vytáhl na stovku tonoucích, se sám utopil nedaleko svého přívozu. Dlouho nemohli tělo najít, až se vynořily myšlenky na další Cirátův kousek. V tomto případě doslova – tonoucí se stébla chytá. Až po třech týdnech se zjevila krutá pravda. A za dva dny na to byly Dušičky a po Vltavě jela jako každý rok loď Odra, celá černá, aby potichu vzdala hold všem, koho si ten rok vzala řeka. A když dojela k místu, kde měl Cirát svůj přívoz, zastavila, spustila se ohlušující lodní houkačka a celá posádka zasalutovala na pozdrav.

To je jen jeden z mnoha příběhů, které vypráví dům číslo 7 v ulici Na Zlíchově. Věra Kadlecová dodnes vzpomíná na mnoho dalších místních lidiček. Na sousedku Hilgartovou, která jí i mamince zachránila život, když doběhla pro doktora po zpackaném porodu porodní bábou. Nebo na starou paní, která chovala sedmnáct koček ve svém zatuchlém bytě, z kterého se linul neuvěřitelný zápach. Na starého Procházku, který každou chvíli přinesl z ulice na dvůr v pytli živého psa, kterého potom na zadním dvorku utloukl o zem. Na babičku Evženii, co „byla z ryzího zlata“. Ta bydlela s nevlastním dědou Pavlem v zemljance, jak říkali lidi ze dvorku přístavku naproti hlavnímu domu. Stará vlídná paní v čisté zástěře, která měla pro ně, děti, vždy něco dobrého a tajně, aby děda Pavel neviděl, dávala mamince vyšetřená vajíčka a cibuli.

„Na dvorku pochopitelně probíhaly nejrůznější dětské hry. Pan čáp ztratil čepičku, Honzo, vstávej, Krvavý koleno, ale třeba i schovávaná s pikolou. A když se začínalo stmívat, maminky nás zahnaly domů a ze ztichlého dvora se po chvíli ozval jiný hlas: drátovat, letovat, brousit. A když ta paní přišla i k nám domů, nabídla mamince za našeho psa Punťu dva nože. ‚Kdybyste se neptala a vzala si ho… Ale takhle vám ho dát nemůžu, to bych dětem neudělala.‘ Když jsme pak ráno vstali, byly v prahu venkovních dveří zabodnuté dva nože a náš Punťa nikde…“

Nejdůležitějším místem býval kulatý kanálek uprostřed dvorku. A ze zdi vyvedený kohout, z kterého všechny partaje čerpaly pitnou vodu. Ten kohout měl i zimní, hadry zateplenou boudu proti mrazům, která se vždy na jaře sundávala. Na kanál se každé ráno vylévaly kýble s noční močí a odpoledne zase hrnce se zbytky jídla. Slupky od brambor a jiný odpad hospodyně vždy mistrně špičkou boty propasírovaly přes kanálovou mřížku do šachty pod litinou.

„Ženy na dvorku jsem rozdělovala podle sukní. Ty, co měly široké a dlouhé a couraly je po zemi, ty byly nejstarší. Ty nenosily kalhotky. Snad proto, aby po nich, když už prodrbaly všechny lidi ze dvorku, zůstaly pod jejich stoličkama na chodníku loužičky… Ty o trochu mladší, ty už kalhotky měly. Většinou růžové, teplákové s velkým kosočtvercem v rozkroku. Ta nejmladší generace žen, jako byla naše máma, tak ta měla nejkratší sukně pod kolena. Tohle všechno jsem měla probádané, když jsem s přitisknutou hlavou k zemi na dvorku předstírala, že hledám kamínky.“

Bylo to několik let po Cirátově smrti, kdy měl na dvorku domu svou dílnu i pan Eugen Jindra, architekt, vzdělaný pán, kterého ale režim té doby nenechal na pokoji a ztrpčoval mu život, jak mohl. Svou práci už dávno nemohl vykonávat a ani rozvíjet svůj talent sochaře, pracujícího s kovovými materiály. Na svých plastikách pracoval pokoutně a ve volném čase. Jednou se chtěl podívat z vikýře průčelního domu na střechu své dílny, aby zjistil, kudy mu dovnitř zatéká. Procházel vším haraburdím, nashromážděným na půdě pavlačového domu po několik generací a narazil na velký buben. Paní Vostrovská, která ho provázela, řekla: „Ano, ten je mýho muže. A jestli chcete, tak si ho vemte.“ Panu Jindrovi se zalíbil a buben i s kusem starého hadru, kterým byl zabalen, si odnesl. Mnohem později svůj ateliér přestěhoval do Káraného a buben i s hadrem putoval s ním. Hadr už ovšem povýšil na součást uměleckého díla a starý kopák opatřil pan Jindra žárovkou s elektrickým kabelem a vytvořil z něj velkou lampu. Téměř 40 let pak byl buben v policích ateliéru Eugena Jindry, než ho nabídl autorovi této knihy. Ten sice dar přijal, ale zároveň se pana Jindry zeptal, zda by mu nevadilo, kdyby se hudební nástroj vrátil tam, odkud se kdysi do Káraného vypravil. A mistr nadšeně souhlasil. Tak se stalo, že Cirátův starý buben se v červnu 2020 vrátil na Zlíchov. Paní Věře Kadlecové, Cirátově dceři.

„Celý život budeš u vody,
potoků, louží
a koukat do ní a na ni.
Při krásném počasí,
krupobití i bouři,
nezapomeň, že jsi žena a paní.“

Jedny z mnoha veršů z pera paní Věry Kadlecové. Právě ona to ze tří Cirátových dětí dotáhla ve vodácké branži nejdál. Kromě toho, že spolu se svým tatínkem i po jeho tragické smrti převážela mnoho let lidi u Císařské louky, odhodlala se později pro přestěhování svého přívozu do Kazína na Berounku. Tam pracovala něžná a drsná žena zároveň dalších dvacet let. A když musela i tam skončit, rozhodla se pro poslední plavbu. Jen na pár týdnů si koupila motorovou loď a s ní podnikla cestu až do Německa.

„To je snad nejtěžší,
na řece být ženou,
Ve vaťáku s bidlem,
ve větru být sama.
Když proud, déšť tě s lodí
někam ženou,
ukázat, že umíš,
a přitom být dáma.“

2. a, b Cirát v časech svých mládeneckých výtržností. A se svou ženou Marií v mládí.

3. Cirátova rodina.

4. Cirát u piva.

5. Cirát s harmonikou a svou ženou.

6. Hlubokými vráskami rozrytá tvář zlíchovského tvrďáka.

7. Cirát na svém přívozu ze smíchovského břehu na Císařskou louku.

8. Útočiště převozníků z „Cindy“.

9. Dům číslo 7 v ulici Na Zlíchově ze dvora.

10. Dvorek domu, kde žili Vostrovští, se za desetiletí téměř nezměnil.

11. Místo smutných konců mnoha psů, které po ulicích pochytal starý Procházka.

12. Poštovní schránka na dvorkovém přístavku dost možná ještě pamatuje přelaskavou babičku Evženii.

13. Dvorek je místo jako stvořené pro nejrůznější dětské hry.

14. Pan Eugen Jindra, dlouholetý majitel starého bubnu.

15. Někde tady míval Eugen Jindra svůj ateliér.

16. A v něm vytvářel svá unikátní originální díla s příběhem.

17. Dávný kopák, který nesčetněkrát v podání Karla Vostrovského držel rytmus nejrůznějších kapel nejen v hospodě U Velasů.

18. Věra Kadlecová s ceníkem převoznictví na Císařské louce.

19. U přívozu často pomáhala i žena Karla Vostrovského Marie. To tehdy, když Cirát na břehu usnul a ona se potichu chopila bidla nebo vesel. Chtěla totiž, aby se muž probudil co nejpozději a ona si vydělala co nejvíc mincí.

20. Chvilka odpočinku uprostřed tvrdé práce.

21. Zak se jmenoval věrný pes Věry Kadlecové, nepostradatelný společník a ochránce sličné převoznice.

22. Volné chvíle věnovala závodní judistka jakémukoliv sportu. Volejbalových partiček bylo v okolí vody vždycky dost.

23. Zasněný pohled věnovaný řece…

24. Hrob rodiny Vostrovských na hlubočepském hřbitově. I s podobenkou Leony, vnučky Karla a Marie Vostrovských, která odešla do Paříže a v cizině zemřela.

25. a, b Na Císařské louce jsou dosud památky na populární přívoz. Třeba zbytek nástupního plata nebo kůl úvaziště.

O zachránci tonoucích

Na Kampě 2

Zatímco Karel Vostrovský zachránil sto topících se lidí, Josef Rousek byl dvojnásobně úspěšnější. Už za svého života se tak stal legendou. Do domu na Kampě v bezprostřední blízkosti řeky přistěhoval se svou ženou v roce 1898. Býval tu domovníkem a měl tu také ševcovskou dílnu. Brzy si ale vlastnoručně vyrobil pramice a zřídil si přímo u Karlova mostu půjčovnu loděk. „Bydlel v přízemním bytě s dveřmi do dvorku, okny viděl na řeku, na břehu měl takovou dřevěnou boudu a loděk tam měl celou dlouhou řadu,“ prozrazuje svoje poznatky obyvatel domu pan Rudolf Skřivan. A protože to měl ze svého přízemního bytu k řece a loďkám ze všech nejblíž, stal se brzy zachráncem tonoucích. Policejní historik Miloš Vaněček objevil v policejních spisech jednu úředně zaznamenanou příhodu: „Když v roce 1910 opravovali dělníci Karlův most, dva z nich spadli do řeky. A přestože přivolaní četníci sami zrazovali Josefa Rouska od akce, ten nezaváhal a vypravil se tonoucí muže zachránit, což se mu s nasazením vlastního života podařilo. A následně sám policejní rada psal návrh na odměnu pro hrdinu od řeky.“

Josef Rousek tehdy dostal od magistrátu čtyři zlatky, které ale velkomyslně odmítl přijmout. Finančních odměn za záchranu životů se Josef Rousek mnoho nedočkal. Často se jednalo o sebevrahy, kteří se s ním dokonce o svou svobodnou volbu prali. To prý starý vodák používal drsné metody, aby je přivedl k rozumu. Patřilo mezi ně i omráčení zachraňovaného veslem. Jednou dostal za svůj čin od německého páru dvacet korun. Druhý den přišla zachráněná dvojice k řece znovu s tím, že dáma ztratila v řece kabelku a že za tu včerejší dvacetikorunu ji pan Rousek má vylovit… Přestože se Josef Rousek stal brzy velmi váženým obyvatelem Prahy, magistrát s ním moc nespolupracoval. Teprve později zástupci města velkomyslně svolili půjčit Josefu Rouskovi deky, aby se zachránění měli do čeho zabalit, poté co je dobrodinec vytáhne z řeky. Tyto deky pak musel pan Rousek od lidí složitě vymáhat, aby je nemusel sám magistrátu uhradit. Zní neuvěřitelně, že za svůj život zachránil na dvě stě lidí a z vody vytáhl dalších sto utonulých. Josef Rousek měl čtyři děti a i ony mu se zachraňováním tonoucích pomáhaly. Jedna z jeho dcer dokázala prvního člověka z Vltavy vytáhnout ve svých deseti letech. Takové zkušenosti majitelé dnešních půjčoven loděk téměř nemají. Jak potvrzuje dlouholetý nájemce jedné z půjčoven Dominik Mahler, tonoucího z vody dosud netahal. Jen jednou házel vysílené plavkyni do řeky kruh. Za dvacet let u vody nemusel Dominik Mahler ani lovit utonulého člověka. Hlavním důvodem je skutečnost, že dnes umí plavat mnohem víc lidí než v dobách Josefa Rouska. A proto i sebevražda utopením je velmi obtížně proveditelná. Lidi dnes ke svému odchodu ze světa volí jiné způsoby. Ale zpátky k Josefu Rouskovi a vděku za jeho dobrovolnou službu. To, k čemu se dlouhá léta neměl magistrát, napravilo pražské policejní ředitelství: „Přednosta okresního policejního ředitelství, policejní rada Rudolf Charvát přednesl návrh policejnímu prezidentovi Bienertovi a 24. prosince 1921 byl v budově policejního ředitelství v Praze pan Josef Rousek oceněn,“ připomíná znovu Miloš Vaněček. Toto ocenění dostal za padesátého zachráněného, ale než si ho stačil převzít, už přibyli další dva. Sám to komentoval skromně: „Kdo jiný by měl tonoucí na Kampě zachraňovat než já, který tu bydlím. Takže je to má povinnost!“ Badatelka Eva Urbanová přidává navíc informaci, že se občas stalo, že přivolaný lékař prohlásil z řeky vytaženého člověka za utonulého, ale Josef Rousek použil svoje oživovací fígle a úředně prohlášeného mrtvého přivedl zpět do světa živých. Mimochodem, říká se, že rekordní zachránce tonoucích sám plavat neuměl. Není divu, že hvězdu všedního života si vybral v roce 1932 do menší role ve filmu Písničkář i režisér Svatopluk Innemann. Filmová historička Eva Urbanová se pustila do mravenčí práce a v záplavě mužských hereckých tváří s velkým knírem nakonec Josefa Rouska identifikovala. Ve filmu hraje sám sebe. Přestože je jeho jméno v titulcích hodně vysoko, jedná se o pouhé dva letmé a nadto noční záběry. Jako inspirativní osobnost se pak stal předobrazem dalšího filmového hrdiny. Jde o film z roku 1940 Ryba na suchu, kde titulní roli ztvárnil Vlasta Burian. Ale na filmovém pásu se Josef Rousek objevil ještě jednou. Bylo to v dokumentu Jaro v Praze z roku 1930. Film zachycuje náladové obrázky z tehdejšího života ve městě ale také spoustu dobových osobností. A tak se stalo, že se záběr Josefa Rouska objevil hned vedle záběru jeho souseda z domu, malíře Adolfa Kašpara. V roce 1937 malostranský zachránce ovdověl, ale brzy se znovu oženil. Tou dobou už ale začal postonávat a 13. srpna 1942 zemřel. Jeho pohřeb se stal velkou vzpomínkou na hrdinu, jehož hrob se nachází na Olšanech. Zajímavostí je, že jeho vdova také dlouho nečekala, znovu se vdala a záchranářské řemeslo převzal u Karlova mostu její nový muž Karel Bukvář. I on prý stihl zachránit několik desítek lidí. U řeky pracoval dvanáct let. Svůj život ale zakončil tragicky. Jednou zapomněl vyčistit zanesený komín, saze bouchly, a zatímco jeho žena výbuch přežila, Karel Bukvář byl na místě mrtev.

Dům U obrázku Panny Marie je ikonickou stavbou okolí Karlova mostu. Poprvé se s tímto názvem setkáváme v kupní smlouvě z 8. února 1675. Jak a kdy ale k onomu obrazu dům přišel, není přesně známo. Jedna z legend vypráví o tom, že celé okolí bylo za bojů se Švédy v roce 1648 značně pobořeno, a právě v tu chvíli jako ochranu před budoucími válečnými konflikty obraz do štítu nad balkónek majitelé zavěsili. Známější je legenda o rozbouřených vodách v roce 1784. Obrázek prý přinesla až z Vyššího Brodu povodeň a tehdejší majitel domu František Pelzl se svou ženou Annou ho s nasazením vlastního života z bouřící Vltavy vylovili a do štítu zavěsili. Vedle obrázku jsou zavěšené dva válečky ze zdejšího dávného ručního mandlu, připomínka další známé legendy, vztahující se k domu. Zdejší děvečka jménem Marie prý kdysi vlastní neopatrností strčila mezi válce mandlu ruce. V kritickém okamžiku požádala o pomoc Pannu Marii. Válce se rozestoupily a služebná děvečka vyvázla bez nejmenšího zranění. A právě tyto válce jsou dosud ve štítě domu vystavené. A aby legend nebylo málo, tak ještě jedna se vztahem ke zdejším lucerničkám. Na půdě domu žila kdysi osamělá Petruška, která v noci vyhlížela hvězdu, svou jedinou přítelkyni. Když pak dívka umírala, vyčetla hvězdě, že za ní nesestoupila a nechala ji samotnou. „Jsem přece pořád s tebou,“ odpověděla jí hvězda, duše Petrušky vstoupila do lucerničky a proměnila se ve věčné světlo.

S lucerničkami je ale spojen další, mnohem novější zázrak. Když přijel do Prahy v roce 1964 na státní návštěvu sovětský vůdce Nikita Sergejevič Chruščov, nechal prezident Antonín Novotný rozvěsit po Praze sovětské vlaječky, kam jen to bylo možné. Tedy i do štítu domu na Kampě. Odnesly to tehdy dvě ze tří lucerniček. Časem se na ně zapomnělo, ale nedávno se znovu objevily… Nejdřív tu první našli zapadlou v harampádí na půdě a brzy se snad skutečným zázrakem objevila i ta druhá. Jeden z obyvatel domu Miroslav Maroušek se na jičínském bleším trhu seznámil s milovníkem starožitností, který ho pozval k sobě. „Znáte na Kampě ten barák s balkonem a obrázkem Panny Marie? Tam nás kdysi poslali z byťáku, abychom přidělali držáky na vlajky. Lucerničky jsme měli vyhodit, ale já jednu zachránil.“ Nakonec zachránce lampičku předal svému hostovi s nadšením, že se zase vrátí na původní místo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příběhy pražských dvorků.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.