Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Laura Fröhlich

Žena pro život není holka pro všechno
Jak si lépe rozdělit práci v rodině

Přeloženo z německého originálu knihy Laury Fröhlich Die Frau fürs Leben ist nicht das Mädchen für alles! Was Eltern gewinnen, wenn sie den Mental Load teilen, vydaného nakladatelstvím Penguin Random House Verlagsgruppe, Kösel-Verlag, Mnichov, Německo, 2020.
Original title: Die Frau fürs Leben ist nicht das Mädchen für alles! Was Eltern gewinnen, wenn sie den Mental Load teilen by Laura Fröhlich
© 2020 by Kösel-Verlag,
a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany.
All rights reserved

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8153. publikaci

Překlad Mgr. Gabriela Thöndlová
Odpovědný redaktor Petr Somogyi
Grafická úprava a sazba Antonín Plicka
Ilustrace v knize Helke Rah
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Počet stran 168
První vydání, Praha 2021
Vytiskla D.R.J. TISKÁRNA RESL, s.r.o., Náchod

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2021

ISBN 978-80-271-4534-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-4533-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-3127-3 (print)

Mé mamince, sestře a dceři

ÚVOD

INZERÁT

Hledáme právě VÁS! Pokud jste mimořádně motivovaná, pilná osoba se smyslem pro pořádek a dobře rozvinutou schopností číst mezi řádky, je tato pozice s pracovní dobou 24 hodin denně sedm dní v týdnu pro vás to pravé. Nabízíme vám jásot, ruch, veselí, melodie všeho druhu a jeviště, kde se můžete kreativně vyřádit. Budete dirigovat rodinný orchestr, budete zodpovědná za správné nástupy, tempo a samozřejmě za celkový hudební zážitek. K práci patří udržovat všechny interprety v dobré náladě, starat se o hudební nástroje a mít neustále po ruce noty. Bohužel vám nemůžeme nabídnout plat ani dovolenou a se sociálním pojištěním to také není žádná sláva. A mimochodem, potlesk patří jen prvním houslím, takže prosím nemějte velká očekávání, pokud jde o uznání. Na to jste v tomto oboru ovšem přece zvyklá. Ale jinak to bude zábavné, to vám slibujeme. Zmínili jsme už, že do našeho orchestru se hodí pouze dirigentky? Jen ty mají totiž potřebný cit a dokážou se duševně plně naladit na citlivé hudebníky. Máte zájem? Pošlete nám přesvědčivou žádost na mentalload-sinfonie@orchester.de.

Těší mě, že držíte tuto knihu v ruce a našla jste si čas na její četbu, přestože pravděpodobně máte na práci dost jiných věcí. Až do nedávna jsem si byla naprosto jistá, že když se nepostarám o chod naší rodiny já, neudělá to nikdo. Když si nevšimnu, že dochází zubní pasta, nenapíšu ji na nákupní seznam a nekoupím ji, budeme mít v koupelně brzy jen prázdnou tubu. Když se nepostarám o narozeninovou oslavu naší dcery včetně dárků, pohoštění a výzdoby, žádná oslava nebude. Je vám to povědomé? Také děláte doma všechnu tu práci, která nikdy nekončí a kterou nikdo nevidí? Pokaždé víte, kde kdo z rodiny najde to, co právě potřebuje, a jste vyčerpaná, protože toho máte plnou hlavu? „Prosím tě, Lauro, kde mám peněženku?“ nebo „Mami, kde mám fotbalový dres?“ Občas jsem měla pocit, že jsem takový virtuální asistent své rodiny.

Jsem si jistá, že jste to právě vy, kdo na všechno myslí, organizuje, plánuje, nakupuje, utěšuje a povzbuzuje, pamatuje si všechny termíny a připomíná je těm, kterých se týkají, odškrtává je, když jsou splněné, a hlídá, aby s sebou měly děti vždy náhradní oblečení. Vsadím se, že když se ráno probudíte, začne se vaším mozkem valit lavina úkolů. Stejně jako vy a já jsou na tom miliony žen a já jsem si dlouho kladla otázku, proč neseme tuto psychickou zátěž, známou pod anglickým termínem mental load, která má pro naše duševní zdraví dalekosáhlé negativní důsledky. Snažila jsem se na tuto otázku najít odpověď. Jak se to stalo, že jsme najednou v roli kapitánky, která jako jediná udržuje přehled nad každým dnem celé rodiny s jeho nekonečnými úkoly? Jakou roli přitom hrají naši partneři a proč s***a někdy usneme večer na pohovce při plánování dovolené na agrofarmě a shánění nepromokavých kalhot velikosti 110/116?

Na celém světě vykonávají dívky a ženy většinu domácích prací a pečují o své blízké. Podle studie mezinárodní charitativní organizace Oxfam obnášejí tyto činnosti v součtu denně 12,5 miliardy hodin. Pokud bychom vzali minimální mzdu, je to ekonomický výkon přesahující majetek nejbohatších lidí světa.[1] Ale tento výkon se ve statistikách neobjeví, protože domácí práce, péče a ošetřování v rodinách, domácnostech a partnerských svazcích, to všechno se považuje za samozřejmé. Kdo se stará o ostatní, prodělává. Platí to i pro matky v Německu, které vydělávají v průměru o 61 procent méně než otcové, protože pracují na částečný úvazek, jsou obecně hůř placené než muži nebo si volí jiné obory než oni, zato vykonávají o 52 procent víc pečovatelské práce.[2] Psychická zátěž neboli mental load popisuje systém, který diskriminuje ženy a privileguje muže. Toto uvědomění může být bolestivé, ale je to první krok směrem k rovnoprávnosti.

Co jednoznačně potřebujeme, jsou strukturální změny, které odlehčí rodinám a zejména matkám. Přála bych si ženy, které vyjdou do ulic s transparenty a píšťalkami a budou požadovat změny tak, jako to udělaly Islanďanky. Ale jak to mají udělat, když jsou příliš unavené ze vší té péče a nemají na vzpouru sílu? I z tohoto důvodu musí revoluce začít doma. A když se vypořádáme se svou situací a budeme usilovat o změny v maličkostech, společně dosáhneme velkých výsledků.

O co jde v této knize? Psychická zátěž znamená muset myslet na všechny úkoly, termíny a každodenní povinnosti, což zejména v rodinách představuje obrovskou spoustu věcí. Znamená to také trpět touto duševní zátěží, protože hlava nemá nikdy přestávku, a z toho může být člověk smutný nebo může onemocnět. Sama jsem to zažila, ale můj příběh není nijak jedinečný a mohla by ho stejně tak dobře vyprávět spousta jiných rodin. Pokud jste doposud byla kapitánkou rodinné lodi a byla jste sama zodpovědná za její řízení, odložte teď kapitánskou čepici, posaďte se pohodlně do křesla a vydejte se se mnou na cestu, na které se spolu se svým partnerem postaráte o to, aby se lomoz ve vaší hlavě konečně trochu ztišil.

V této knize se také budeme věnovat duši a budeme se zabývat otázkou, nakolik nás ovlivnila výchova, proč je tak těžké předat zodpovědnost a proč my ženy trpíme vlastním perfekcionismem. Má to totiž hluboké historické kořeny a není jednoduché se toho zbavit. Jaké důsledky má duševní zátěž pro nás samé, naše profesní kariéry a celou společnost? Krok za krokem se ve třetí kapitole dostaneme k hledání řešení. Jak můžeme změnit své představy o mateřství a pohled na vlastní vysoké nároky? Jak mluvit o psychické zátěži s partnerem a jak spravedlivěji rozdělit celkový objem práce pomocí digitálních a klasických nástrojů? K tomu se bude vyjadřovat lékařka a koučka konfliktního a stresového managementu dr. Mirriam Prießová, která nám objasní důležité souvislosti a důvody našeho chování. Na konci každé části najdete krátké shrnutí, které oceníte, pokud budete chtít objasnit problematiku psychické zátěže někomu dalšímu.

Můj muž Anton šel právě koupit chleba. Kromě toho se o polední pauze věnoval zpracování fotografií, které potřebují děti pro školní projekt. Já musím vyzvednout žádanku na ORL a napsat mail daňovému poradci. O víkendu společně vytvoříme rodinné album, a navíc jsme se dohodli, že jsou důležitější věci než uklidit sklep. Třeba si v klidu společně vypít šálek kávy. V této knize vám prozradím, jak jsme toho dosáhli a jak jsme vyřešili problém rozdělení povinností. Potřebné změny krásně shrnula Tiffany Dufu v knize Drop the Ball (Pošlete míč dál): „Od sebe očekávám výrazně méně a od svého muže výrazně víc než ostatní ženy!“[3] Ženy už dirigovaly rodinný orchestr dost dlouho. Je na čase, abychom si tuto práci rozdělily s muži. Žena pro život koneckonců není holka pro všechno.

1 https://www.oxfam.de/unsere-arbeit/themen/soziale-ungleichheit

2 https://www.tagesspiegel.de/wirtschaft/oxfam-studie-zu-ungleichheit-maenner-besitzen-50-prozent-mehr-vermoegen-als-frauen/25449954.html

3 Tiffany Dufu: Drop the Ball, USA, 2017.

PROBLÉM S PSYCHICKOU ZÁTĚŽÍ

PRÁCE, KTEROU NIKDO NEVIDÍ

DĚTI, DOMÁCNOST, DĚS – MŮJ PŘÍBĚH

Trvalo mi, než jsem pochopila, co se se mnou děje a proč je mým problémem právě psychická zátěž. To, co mě tížilo, totiž dlouho nemělo jméno. Jen jsem cítila, že mi na ramenou leží něco těžkého, co mě vysiluje. Před devíti lety přišel na svět náš syn. Na permanentní únavu jsem si nakonec zvykla, ale ta plynule přešla do jiného druhu vyčerpání. Zpočátku jsem byla vysílená, protože jsem syna v noci kojila. O dva roky později se narodila dcera a noci byly zase přerušované kojením a hledáním ztracených dudlíků. Příčinou mé malátnosti však brzy nebyl jen chybějící spánek, ale především moje zahlcená hlava. Přitom jsem neměla pocit, že bych dělala něco náročného: starat se o děti, vařit, uklízet, prát prádlo, to jsou přece obyčejné každodenní činnosti.

Nepřemýšlela jsem nad komplexními problémy, zato jsem neustále měla na paměti spoustu nejrůznějších věcí, které bylo třeba udělat. A moje hlava tak nikdy neměla klid. Zatímco jsem řešila zavádění příkrmů u dcery, musela jsem myslet na náhradní oblečení pro syna do školky, obstarat novou nepromokavou zimní kombinézu nebo naplnit adventní kalendář. Navíc jsem měla znovu nastoupit do práce a dcera si musela začít zvykat na školku, což byly dva velké náročné projekty, které jsem stále nosila v hlavě. Potom jsme měli jet na zimní dovolenou a už jen při pomyšlení na seznam všech věcí, které budeme potřebovat pro dvě děti, na mě padala nervozita. Považovala jsem za samozřejmé, že musím tyto úkoly převzít, a ani mě nenapadlo, že bych jejich část mohla předat svému muži. Koneckonců jsem byla doma a měla jsem – jak jsem si myslela – dostatek času, protože „jsem přece nepracovala“. V duchu jsem tedy neustále řídila tři až čtyři projekty, zajišťovala běžný chod naší rodiny, a navíc jsem se snažila důkladně si nastudovat každé myslitelné dětské téma. Věděla jsem všechno o kojení a krmení, znala jsem první příznaky běžných dětských nemocí a měla přehled o nadcházejících vývojových krocích obou dětí. Donedávna jsem o miminkách a malých dětech nevěděla vůbec nic, takže jsem tuto mezeru ve znalostech zaplňovala podrobnými rešeršemi. Mateřství se tak stalo prací na plný úvazek, která nikdy nekončila, a ze mě se stala prvotřídní šprtka, která chtěla dělat všechno dokonale. Anton, který večer v kanceláři vypnul počítač a přinejmenším do příštího rána mohl na své projekty zapomenout, měl od práce vždy na chvíli klid. Moje pracoviště bylo naopak pořád kolem mě a dívat se večer třeba na televizi mi připadalo jako ztráta času. Místo toho jsem hledala na internetu recepty na zdravé svačinky pro děti. Nevnímala jsem, že si nedopřávám ani chvíli přestávku, a dokonce jsem si přibírala další projekty, abych naplnila svou roli supermatky. Tušíte, do jaké šlamastyky jsem se dostala?

NEDOSTATEK UZNÁNÍ

Bylo frustrující, že nikdo nevidí, co všechno dělám. A to byl nejspíš také důvod, proč jsem pletla dětské čepičky a vařila domácí kaše místo instantních, protože alespoň v tom jsem byla kreativní a mohla se pochlubit výsledkem. Skutečnost, že jsem kvůli tomu měla ještě víc práce, jsem přehlížela. Dnes vím, že to byl typický případ kreativního přetížení. Tehdy jsem chtěla prostě jen dělat všechno správně. Ptám se sama sebe, proč jsem ale byla tak špatně naložená, vystresovaná a bez nálady. Bylo to tím, že práce v domácnosti a péče o obě malé děti byla únavná a já jsem toužila po své profesi a několika hodinách denně, kdy bych se nemusela zabývat tématy souvisejícími s dětmi. Ale nikdy bych to nepřiznala. A navíc Anton byl velmi aktivní otec a plnil všechny úkoly, které bylo třeba udělat. Když přišel z práce, vzal si na starost dcerku, hrál si se synem, srovnal prádlo a přinesl čerstvé pečivo. Říkala jsem si, jaké mám štěstí, že mám takového muže. Ale přesto jsem byla nešťastná. Také se ptáte, jak je možné, že my matky přebíráme tak velký díl rodinných záležitostí? Myslím, že se to postupně a pokradmu stává mnoha rodinám, když jeden z rodičů zůstane doma delší dobu.

MÁMA JDE DO KOLEN

Vzhledem k tomu, že jsem rychlá a umím efektivně plánovat, což mi šlo vždy dobře, budila jsem dojem, že každodenní činnosti zvládám s nadhledem. Anton žasnul, když mě jednoho dne našel brečet v kuchyni. Chtěli jsme jet na víkend ke známým a já jsem předchozího večera upekla koláč. Ráno jsem odvedla syna do školky, dopoledne jsem nám sbalila věci, starala se při tom o dcerku a během toho jsem ještě dohledala několik podkladů k daním. Potom mi z ruky vyklouzla miska s kaší, dcera se dala do pláče a já jsem se sesypala. Veškerá zodpovědnost za chod rodiny, kterou nikdo neviděl a která mě stála tolik úsilí, mě dostala do kolen. Návštěvu jsme odřekli, tašky jsme zase vybalili a koláč jsme snědli sami. Promluvili jsme si o tom a shodli jsme se, že potřebuji ulevit. Anton mě poslal ven na čerstvý vzduch a vzal si na starost děti. V následujících dnech jsem se sebrala, rodiče mi slíbili ještě větší pomoc, zařadila jsem do svého programu jógu – a pokračovala jsem dál jako dosud. O několik týdnů později jsem se vrátila na částečný úvazek do práce a byla jsem ráda, že mám změnu. Ale bylo to náročné, protože jsem ráno spěchala do práce a v poledne zpátky, abych vyzvedla děti včas ve školce. Neměla jsem ani chvíli volna, žádnou polední přestávku a odpoledne jsem se starala o děti a domácnost. Celá organizace týkající se naší rodiny zůstávala i nadále na mně, protože jsem přece měla přehled, co je kdy třeba udělat, a měla jsem svůj vnitřní úkolníček. Jenže povinností bylo čím dál tím víc a já jsem každou chvíli na něco zapomněla, třeba na rezervní čepici do školky. Učitelka mi už dvakrát připomínala, abych ji dodala, a já jsem se cítila tak provinile, jak se umí cítit jen matky. Koupila jsem si bloček na poznámky, vytvořila jsem si dokonalý systém se značkami, nalepovacími lístečky a tabulkami a měla jsem od té chvíle lepší přehled, jaké úkoly je třeba splnit a kdy.

Byla jsem díky tomu v péči o domácnost ještě profesionálnější než dřív a podařilo se mi se nezbláznit. Alespoň nějakou dobu. Tak jako dosud jsem se ze všech sil věnovala dětem, práci a představě, že musím dělat všechno správně. Navíc jsem coby typická „dokonalá matka“ přebírala hodně úkolů dobrovolně, z čehož se následně stala samozřejmost. Občas jsem vypomáhala jako trenérka ve sportovním kroužku pro děti a nechala jsem se přemluvit, abych dělala zástupce rodičů v mateřské školce, protože se nikdo jiný nepřihlásil. Doma jsem se starala o všechno, co bylo třeba, protože to bylo prostě jednodušší. Předat úkol někomu jinému totiž také znamená pracně dotyčného obeznámit se vším potřebným. Často bylo rychlejší, když jsem to vyřídila sama, a Anton nechával hodně podkladů, dopisů nebo faktur prostě ležet na stole. Takže jsem to byla já, kdo vyplňoval formuláře, kopíroval různé dokumenty a odpovídal na otázky příbuzných, co by si děti přály k narozeninám. Držela jsem v hlavě, kdy je potřeba jít s dětmi na prohlídku k zubaři, věděla jsem, ve které krabici ve sklepě jsou uložené zimní věci a kdy je čas je vytáhnout. Uměla jsem na internetu bleskově koupit značkové gumáky z druhé ruky, zapisovala jsem si do aplikace v mobilu, kam bychom mohli jet na dovolenou, a měla jsem seznam věcí, které je třeba sbalit na zimní a letní dovolenou. Také jsem doma vytvářela příjemnou atmosféru, obstarávala květiny na stůl, na podzim jsem s dětmi sbírala kaštany a v prosinci věšela na dveře adventní věnec. Udržovala jsem naše sociální kontakty, domlouvala setkání s přáteli a snažila se, abychom si s Antonem někdy vyrazili jen sami dva, třeba do kina, zatímco děti hlídala chůva. I to bylo potřeba naplánovat a najít pro to v našich plných diářích termín. Tak co, už se vám z toho motá hlava? Nebo horlivě přikyvujete, protože je vám tahle honička povědomá?

Duševní zátěž mě provázela denně, někdy jsem ji pociťovala hned ráno cestou do koupelny. Když jsem se chtěla osprchovat, nejprve jsem vynesla odpadkový koš a doplnila toaletní papír. Koutkem oka jsem zahlédla horu barevného prádla a hodila ho do pračky. Teprve potom jsem šla do sprchy. Naopak Anton se chodil do koupelny obvykle prostě osprchovat. Výhodou bylo, že díky mé výkonnosti bylo hodně věcí hotových. Nevýhodou bylo, že můj mozek byl čím dál unavenější. Anton byl svěžejší, protože se věnoval vždy jedné věci po druhé. Zavřel šuple a teprve potom otevřel druhé. V mé hlavě byly všechny šuplíky otevřené zároveň a pořád jsem na ně musela myslet. Nechtěla jsem mít na záchodě prázdné roličky od toaletního papíru a někdy jsem neměla náladu o něčem debatovat. Takže jsem převzala stovky drobných úkolů, což byla velká chyba.

Zdá se, jako by veškeré potřeby dětí byly starostí matek. Myslí si to i všichni kolem mě. Takže na chyby ve výslovnosti u našeho syna upozornila učitelka mě, a ne Antona. Já jsem domluvila termín u dětského lékaře, který mi napsal žádanku k logopedovi. U něj jsem dojednala pravidelné návštěvy, trávila každé středeční odpoledne s oběma dětmi v jeho ordinaci a na mně bylo, aby syn dělal logopedická cvičení i doma. Dalším náročným úkolem byly rodinné fotografie. Abychom měli hezké vzpomínky, fotila jsem děti v pravidelných intervalech, vytvářela jsem rodinné album a věšela zarámované obrázky dětí na zeď. Fotografování bylo mým koníčkem, takže jsem převzala i úkol dokumentovat to krásné období, kdy byly děti malé, a posílat příbuzným maily s jejich fotografiemi. To, co mi zpočátku dělalo radost, se tak stalo jen dalším protivným bodem na mém seznamu úkolů a začalo mě vytáčet, když mě někdo poprosil o fotky dětí.

Ten, kdo s dětmi tráví hodně času, má víc starostí, protože ví, že i maličkost může pro dítě znamenat velké neštěstí. Zvládat záchvaty vzteku, urovnávat spory, ustát rozmrzelost a remcání, nastolit opět klid a mír – každý večer jsem z toho byla vyčerpaná. Život s malými dětmi vyžaduje velkou míru nezištnosti. Myslíme a jednáme od rána do večera ohleduplně, protože dítě nechápe, že bychom si po probdělé noci rádi hodinku odpočinuli. Dítě školkového věku chce stavět věže z kostek, i když nám se nechce. Problém není v tom, že život s dětmi je náročný. Jistěže k němu zkrátka patří upozadit se a přijmout, že se všechno zpočátku točí kolem dětských potřeb. Ale nabízí se otázka, proč se v partnerských vztazích stará o práci doma i o děti především matka, která dříve či později zajišťuje chod celé rodiny, čímž je duševně postupně víc a víc zatížená. My matky jsme tady zcela samozřejmě pro svou rodinu, děláme většinu domácích prací a na sebe téměř nemáme čas. Jak shrnuje novinářka a feministka Gemma Hartleyová dilema většiny žen ve své knize Fed up (Už toho mám dost): „Vytváříme si altruistické já a dopouštíme, aby nás potřeby ostatních vysávaly.“[4]

TŘETÍ DÍTĚ A NOVÁ KRIZE

S třetím dítětem byla naše rodina kompletní a já jsem šla znovu na rok na rodičovskou dovolenou, aniž bych o tomto rozhodnutí nějak moc přemýšlela. Anton a moji rodiče mi radili, abych si to s návratem do práce rozmyslela, že je to prostě moc, pracovat se třemi dětmi. Pro mě však nepřipadalo v úvahu, že bych zůstala doma déle, protože pracovat a dostávat uznání v podobě pozitivní zpětné vazby a platu pro mě bylo důležité a posilovalo to mé sebevědomí.

Ještě několikrát jsem seděla celá vyčerpaná v kuchyni. Bolela mě záda, dny byly šedivé a přepadaly mě obavy, abych nepropadla depresím. Dopřála jsem si ozdravný pobyt pro matky, kde se nás sešlo čtyřicet vyčerpaných žen. Některé byly samoživitelky nebo měly doma nemocné děti, a jejich zátěž byla proto ještě větší než ta moje, ale spojovalo nás, že jsme se denně staraly o ostatní, ne o sebe samotné. Pochopila jsem tam, že jsem na sebe kladla příliš vysoké nároky, a rozhodla jsem se, že si v budoucnu budu dopřávat pravidelný oddech, ráno budu vstávat o půl hodiny dřív, budu meditovat a teprve potom se pustím do péče o ostatní a organizování všeho potřebného. Myslíte, že to takhle fungovalo lépe? Rovnou vám to prozradím: bohužel ne. Ani ta nejlepší sebeoptimalizace nestačila a všechny změny byly jako kapka v moři. Cvičení jógy ani deníček vděčnosti mi nemohly pomoci vyřešit můj problém. Nebo lépe řečeno: problém milionů žen.

HLEDÁNÍ NOVÉ CESTY

Dnes je mi jasné, že do krize mě nepřivedl čas strávený s dětmi, ale psychická zátěž. Skutečné změny jsme s Antonem udělali až tehdy, když jsme pochopili, že to takhle dál nejde. Spouštěčem mého nervového zhroucení byla maličkost, která se přihodila na letní dovolené.

Když jsem dokonce i na dovolené zajišťovala každodenní program, plánovala, co budeme jíst a kam pojedeme na výlet, uvědomila jsem si, že jsme si už týdny nevzpomněli na to, že musíme dělat důležité logopedické cvičení. Přitom mě terapeutka výslovně prosila, abychom výslovnost pravidelně trénovali a nemuseli po šesti týdnech prázdnin začínat znovu od začátku, což jsem tenkrát také řekla svému muži. A právě na dovolené jsem si uvědomila, že zodpovědnost za logopedické cvičení – a také za všechno ostatní – leží jen na mně. Přitom prázdniny měly být odpočinkem i pro mě. Anton mě našel, jak brečím v posteli. Měla jsem pocit, že už nemám sílu se o cokoliv starat, a protože jsem byla opravdu zoufalá, dovolenou jsme přerušili.

Zmocnila se mě panika, že se nikdy nic nezmění. Milovala jsem sice děti i manžela, ale byl to okamžik, kdy už jsem nechtěla takhle dál pokračovat. V té době jsem stále častěji slýchala výraz psychická zátěž, viděla jsem najednou překvapivé paralely se svým vlastním životem a pocitem, který jsem doposud dokázala popsat jen velmi neurčitě. Uvědomila jsem si, že nejsem jediná, kdo má podobný problém. Tak jako já se cítila spousta žen a to znamenalo, že za tím musí být víc než jen nezdravá ctižádost nebo moje nedostatečné schopnosti plnit mateřskou roli. I když se to netýká všech žen, psychická zátěž je široce rozšířeným fenoménem a není to jen tím, že matky nedokážou delegovat úkoly nebo chtějí dělat všechny práce související s rodinným životem samy. Tisíce mužů nechápou, proč je jejich partnerka stále ve stresu a nikdy není spokojená. Tisíce žen pracují do umdlení, aniž by si uvědomovaly, jak dalekosáhlé to má příčiny.

Monika mi napsala na Instagram:

Cítím se často vystresovaná, vyčerpaná a přetížená každodenním životem. Přitom je to teď aspoň trochu snazší, protože dvojčata chodí do školky a já mám dopoledne čas pro sebe. Ale přesto nepociťuji žádnou výraznou úlevu – a často se ptám proč.

4 Gemma Hartley: Fed up – Emotional labor, women, and the way forward, New York, 2018.

PSYCHICKÁ ZÁTĚŽ NEBOLI MENTAL LOAD

KDYBYS BÝVALA NĚCO ŘEKLA!

S termínem psychická zátěž jsem se poprvé setkala na blogu Patricie Cammaratové Das Nuf*. Tato psycholožka byla v období, kdy nastupovala po rodičovské dovolené do práce, velmi vyčerpaná a pochopila, že její energie není nekonečná. Když zredukovala každodenní úkoly na to nejnutnější tím, že nejprve zrušila všechny srazy, přestala péct koláče, rezignovala na ruční práce a chodila spát s dětmi, síla se jí vrátila. Ale s ní přišel i poznatek, že je třeba něco dlouhodobě změnit a že chce část své zodpovědnosti kompletně předat někomu jinému.5

Také počítačová specialistka a kreslířka Emma popisuje problém s tím, že zajištění chodu domácnosti je jen na ní. Její komiks^6 You should’ve asked (Měla jsi něco říct), kde vysvětlila, co je to psychická zátěž, se stal virálním. Příběh ukazuje typickou situaci v kuchyni ve chvíli, kdy do rodiny s malými dětmi přijde návštěva. Zatímco muž se baví s hostem a žena krmí děti, přeteče na sporáku hrnec a jeho obsah se vylije na podlahu. „Kdybys bývala něco řekla, tak bych ti pomohl,“ komentuje to muž. A přesně v tom je ten problém: Proč vlastně neuvařil jídlo pro dospělé on, zatímco by se matka starala o děti? Proč dělala všechno sama? Odpověď zní: Protože za to necítil zodpovědnost. On byl pouhým vykonavatelem pokynů, ona byla „projektovou vedoucí chodu domácnosti“.7 Ten, kdo se necítí být zodpovědným, „pomáhá“ tím, že udělá druhému na požádání laskavost. Ale také to znamená, že to není jeho úkol. Proto je výčitka „kdybys bývala něco řekla“ symbolem dilematu mnoha matek: tím, že muž požádá svou partnerku, aby mu řekla, když je v domácnosti něco třeba udělat, zříká se tím zároveň převzetí psychické zátěže.8

V běžném životě je sice normální, že lidé úkoly delegují, ale když jsme za úkol zodpovědní nebo se tak cítíme, máme ho stále v hlavě a hlídáme, aby byl splněn, protože předpokládáme, že by jinak v každodenním shonu zapadl. A to opět zvyšuje psychickou zátěž. Někdy přitom působíme puntičkářsky nebo přísně, ale náš požadavek jen vychází z přání škrtnout daný bod ze seznamu věcí, na které musíme myslet. Psychická zátěž znamená myslet na jednotlivé úkoly, plánovat je a organizovat. Jejich realizace je potom často už ten nejmenší problém.

PÉČE O DRUHÉ A PRÁCE S POCITY

Existuje ještě další aspekt psychické zátěže, jehož rozsah si ne vždy uvědomujeme. S touto dimenzí psychické zátěže jsem se setkala v knize Gemmy Hartleyové, kde tato matka tří dětí vypráví o svém každodenním boji, při němž se snaží sladit práci a zodpovědnost za rodinu. Její muž je moderní, aktivní otec, který přebírá úkoly v domácnosti a stará se o děti. Přesto zůstala psychická zátěž viset na Gemmě i ve chvíli, kdy její manžel přišel o práci a ona finančně zajišťovala celou rodinu sama. Kromě vší organizace je tu „práce s pocity“, která je nezbytná pro to, aby se všichni členové rodiny cítili dobře. Malé děti neumí své pocity pojmenovat ani regulovat, a proto jim s tím musíme my rodiče pomáhat. Při tom odsouváme své vlastní pocity (například únavu nebo vyčerpání). Ženy jsou na takový typ práce s pocity zvyklé, protože je po nich od malička vyžadován. Vlivem výchovy, příkladu ostatních a společenského prostředí se naučí, že jsou vždy zodpovědné za příjemnou atmosféru.

Gemma Hartleyová píše:

Když chci, aby můj muž obstaral práci na zahradě, a zároveň nechci rušit domácí mír, musím si dát pozor, jakým tónem mluvím, aby v něm nezazněla frustrace z toho, že bez mého upozornění ho samotného nikdy nenapadne, co je třeba udělat. Vnímám, jak kvůli ohledům na okolí neustále potlačuji své pocity, prostě proto, aby náš život běžel klidně a beze sporů.9

Práce s pocity nebo také management pocitů je forma sociální inteligence a strategie řešení problémů, která je potřebná ve všech mezilidských vtazích. Používá se v rodinách, v přátelských vztazích i mezi známými, ale i v pracovní a společenské oblasti.10 Koncepce práce s pocity nebo s emocemi (anglicky nazývaná emotional labour) pochází původně od americké socioložky Arlie Russel Hochschildové, která ve své knize The Managed Heart (Koupené srdce) píše o práci s emocemi v pracovním prostředí. Například letušky a stevardi jsou vedeni k tomu, aby se za všech okolností usmívali a udržovali uvnitř i navenek pozitivní postoj i tehdy, když se cestující chovají neslušně nebo dokonce hrubě. K jejich placené práci patří, že mají regulovat vlastní pocity. Koncepce práce s pocity byla později rozšířena i na oblast soukromí a byla spojena s nespravedlivým nastavením dělby práce v domácnostech, přestože s tím Arlie Hochschildová nesouhlasí, protože to podle ní její koncepci rozmělňuje.

PRÁCE S POCITY V RODINĚ

Pojem práce s pocity nevystihuje tolik aspektů jako anglický výraz emotional labour, objasňuje ale problematiku regulování pocitů, k němuž dochází v běžném životě většiny rodin, zejména v kontextu zajištění chodu rodiny. Psát seznamy úkolů a myslet na všechny blížící se termíny není spojeno s pocity. Ale já jsem měla často obavy, že zapomenu na něco důležitého. Občas jsem měla výčitky, protože jsem si včas nevzpomněla na to, že mám domluvit kontrolu u dětského lékaře, nebo protože jsem se dětem dost nevěnovala. Zodpovědnost za zajištění chodu rodiny je tedy přece jen spojená se starostmi a strachy, které je třeba regulovat a zpracovávat. V jakém rozsahu se to projevuje, to je samozřejmě individuální a závisí na konkrétní životní situaci. Finanční nouze, problémy ve vztahu nebo podlomené zdraví jakékoliv obavy výrazně umocňují. Jistě to také znáte: náročnost práce s pocity závisí na dané situaci. Když jsou děti v citlivém věku, jako je například období vzdoru nebo puberta, nebo když jste s partnerem právě ve sporu, je třeba s pocity pracovat víc. Za tuto práci cítí odpovědnost většinou ženy, muži zpravidla výrazně méně. Proto je důležitý požadavek zmírnit u žen ohromnou zátěž, kterou práce s pocity přináší, a mužům naopak otevřít nový svět, protože z toho bez výjimky profitují obě strany.11 Práce s pocity je ostatně ze všech druhů práce nejméně viditelná a od žen se prostě očekává. Jak v zaměstnání, tak ve vztazích vykonávají ženy práci s pocity a stojí je to mnoho sil. V rámci psychické zátěže sehrává práce s pocity rovněž svou roli, protože ženy se vlivem socializace cítí zodpovědné za dobrou atmosféru, i když na to právě nemají náladu. A jak píše Eve Rodsky v knize Supermatky nemusí být šílené, patří sem i drobné činnosti související s udržováním vztahů, jako například telefonování manželovým rodičům, posílání pohledů z výletů nebo nákup květin učitelkám.12 Jak moc matky přemýšlejí o pocitech svých příbuzných, je zřejmé z následující zprávy, kterou mi na Twitter poslala Hanna.

Téměř všechna práce s pocity je jen na mně. Mám prostě dojem, že to na rozdíl od svého muže beru vážně. On si myslí, že tyhle maličkosti nejsou důležité. A můžu mu to vysvětlovat pořád dokola. On to nechápe, protože práci na těchto tématech vůbec nevnímá. Protože nemá smysl pro detaily a velká slova. Prostě si myslí, že to přeháním, když do toho investuji tolik času. Hodně přemýšlím o tom, co bych mohla udělat nebo změnit. Moc možností mě nenapadá. Vzdát se své práce nechci a ani by to nebylo správné. Ale je mi čím dál jasnější, že stejně vydělávám málo. Zakládám si na tom, abych si svoje náklady hradila ze svých peněz, byla samostatná a silná. Zároveň nevědomě přenechávám svému muži velmi mnoho svobod. Přemýšlím hodně o kompromisech. Často se snažím debatovat a hledat řešení. (…) A začínám chápat, že si tím život jen komplikuji.

DEFINICE POUŽÍVANÝCH POJMŮ

Vraťme se ještě jednou k pojmům, které budeme v této knize používat.

Psychická zátěž: Duševní zátěž nebo zatížení související s tím, že je třeba myslet na všechny záležitosti týkající se zajištění chodu rodiny a péče o její členy. Jednotlivé úkoly nestojí za řeč, ale jejich součet vytváří obrovskou duševní zátěž.

Práce s pocity: Označuje rozdíl mezi skutečně pociťovanými emocemi a emocemi, které se od jedince očekávají, a také regulaci nežádoucích emocí. Regulace může představovat zátěž, protože vyžaduje určitou práci a opravdové pocity musí ustoupit stranou. Vědomá a požadovaná manipulace pocitů se v pracovní oblasti týká především profesí v oblasti služeb, jako jsou letušky, stevardi nebo servírky a číšníci. Ovládat své pocity ve prospěch ostatních musí ale také rodiče ve vztahu k dětem a tato regulace hraje roli v jakémkoliv mezilidském vztahu. Pokud je ovládání pocitů pro člověka náročné nebo zatěžující, stává se z něj práce.

Péče o druhé: Zahrnuje neplacenou práci v domácnosti a péči o děti nebo příbuzné. Spadají sem i pečovatelské profese a hlídání dětí. Dále se sem řadí péče o vztahy čili kontakt s příbuznými a přáteli a také udržování dalších, méně úzkých vztahů. Patří sem obstarávání dárků, abychom o Vánocích, Velikonocích nebo na narozeniny udělali radost dětem, kamarádům nebo známým, a děkovné lístky nebo drobné pozornosti, jimiž vyjadřujeme poděkování družinářce či fotbalovému trenérovi a oceňujeme tak jejich práci.

Novinářka Nicole Schöndorferová doporučuje označovat práci s pocity v souvislosti s výchovou dětí jako péči o druhé, mimo jiné proto, že se termíny práce s pocity nebo práce s emocemi používají dnes poměrně libovolně.13

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Žena pro život není holka pro všechno.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.