Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ing. Pavla Vrabcová, Ph.D.

Udržitelné podnikání v praxi
Dobrovolné nástroje (nejen) zemědělských a lesnických podniků

Kniha je monografie

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8199. publikaci

Odborní recenzenti:
prof. Ing. Miloš Hitka, PhD., Technická univerzita vo Zvolene
doc. Ing. Václav Kupčák, CSc., Mendelova univerzita v Brně

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

Odpovědný redaktor Petr Somogyi
Grafická úprava a sazba Milan Vokál
Formát ePub Milan Vokál
Návrh a zpracování obálky Ondřej Mikulecký
Počet stran 192
První vydání, Praha 2021

Vytiskl Tribun EU s.r.o., Brno

© Grada Publishing, a.s., 2021

Tato monografie vznikla v rámci projektu NAZV č. QK1920391 financovaného Ministerstvem zemědělství s názvem Diverzifikace vlivu biohospodářství na strategické dokumenty lesnicko-dřevařského sektoru jako podklad pro státní správu a návrh strategických cílů do roku 2030.

ISBN 978-80-271-4471-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-4470-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-3303-1 (print)

O autorce

Ing. Pavla Vrabcová, Ph.D. (rozená Kubová) je absolventkou bakalářského studijního oboru Management podniku, magisterského studijního oboru Pojišťovnictví a stejnojmenného doktorského studijního oboru na Ekonomické fakultě Technické univerzity v Liberci, se zaměřením na environmentální pojištění. V roce 2015 úspěšně dokončila Kurz vysokoškolské pedagogiky v rámci celoživotního vzdělávání. Věnuje se široké problematice bioekonomiky v kontextu udržitelného rozvoje, v neposlední řadě pak dobrovolným nástrojům systémů řízení pro udržitelné podnikání především v odvětví zemědělství a lesnictví.

Je členkou poradních orgánů různých tuzemských organizací – odborná sekce Rady kvality ČR Společenská odpovědnost a udržitelný rozvoj (poradní orgán Ministerstva průmyslu a obchodu), Odbor ekonomiky, řízení, sociologie a informatiky, Odbor agrárních dějin České akademie zemědělských věd (poradní orgán Ministerstva zemědělství). Je zakládající členkou i tajemnicí Platformy pro bioekonomiku České republiky, České podnikatelské rady pro udržitelný rozvoj, Platformy zainteresovaných stran CSR, Finanční akademie Zlaté koruny a členkou redakčních rad odborných časopisů a programových/organizačních výborů vědeckých konferencí (např. mezinárodní konference Účetnictví a reporting udržitelného rozvoje).

V rámci pedagogické činnosti na Fakultě lesnické a dřevařské České zemědělské univerzity v Praze zabezpečuje či garantuje výuku předmětů Kvalita výroby, Řízení jakosti, Lesnická bioekonomika, Forestry Economy, Forest Enterprise Economics či Environmental Economics, vedla zde i řadu úspěšných bakalářských a diplomových prací. Na svém kontě má šest vysokoškolských učebních textů.

Ing. Pavla Vrabcová, Ph.D. publikovala desítky odborných článků ve světově uznávaných databázích Web of Knowledge, Scopus a dalších týkající se managementu zemědělských a lesnických podniků či multidisciplinárního oboru bioekonomiky, účastnila se minimálně stovky odborných konferencí či seminářů a je řešitelkou vědecko-výzkumných projektů (Národní agentura pro zemědělský výzkum, Technologická agentura pro zemědělský výzkum, smluvní výzkum v rámci výzev Pražský Voucher, interní projekty), u vybraných agentur působí rovněž jako hodnotitelka.

Předmluva

Vážení čtenáři,

publikace, kterou máte před sebou, je zaměřena na aktuální a dynamicky se rozvíjející problematiku udržitelného a společensky odpovědného podnikání v podmínkách produkčních odvětví národního hospodářství – v zemědělství a lesnictví.

Klasická ekonomická teorie 19. století vycházela z pojetí, že podnikání v konkurenčním tržním prostředí je cílevědomá činnost za účelem dosažení zisku. Tento přístup se však může projevit i rozporně (krátkodobá maximalizace zisku nemusí vždy zabezpečovat dlouhodobé trvání podniku), proto se začal prosazovat růst a maximalizace hodnoty podniku (zisk je jak prostředkem, tak i výsledkem růstu podniku). V dalším společenském vývoji začaly do soustavy podnikových cílů pronikat aspekty sociální a ekologické, syntézou pak vznikla představa globálního cíle podnikání: dosahování přiměřeného zisku v dlouhodobém rozvoji podniku při respektování společenských a ekologických požadavků a determinací. V poslední době to jsou principy s akcentem na trvale udržitelný rozvoj – se systémovou integrací a zdůrazněním společensky odpovědného podnikání.

Evropská komise ho v tzv. Zelené knize z roku 2001 definuje: „Společenská odpovědnost firem dobrovolně integruje sociální a ekologické ohledy do podnikatelských činností firmy, a to ve spolupráci se zainteresovanými stranami podniku neboli stakeholdery. Odpovědné chování firmy stojí na třech pilířích: ekonomickém, sociálním a environmentálním.“

Oblast udržitelného a společensky odpovědného podnikání se vyvíjí a výzkumná činnost pokrývá širokou škálu metodických přístupů. Internacionalizace těchto přístupů učinila konkurenci mezi podniky v primárním sektoru složitější a dosavadní obchodní modely se snaží nacházet vhodná a nová řešení. Podniky (zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník od roku 2014 definuje podnik jako „obchodní závod“) jsou součástí tržní ekonomiky, musí se tedy řídit jejími pravidly. Jejich ekonomické aktivity jsou ovlivňovány právními normami a do jisté míry i politickými tlaky. Soukromé podnikání je však stěžejním subjektem těchto procesů a realizátorem udržitelnosti a od podnikatelských subjektů se očekává, že se v rámci svých zaměření budou zabývat otázkami, jako jsou hospodářské a sociální nerovnosti, environmentální rizika, omezené dispozice materiálních zdrojů, energetická náročnost, technický a technologický rozvoj apod., což lze na druhé straně považovat za příležitosti. Aby podniky v uvedené problematice uspěly, musí na tyto výzvy reagovat kreativní integrací ekologicky účinných a efektivních inovací – v souladu s ochranou přírodních, sociálních i finančních zdrojů.

Podniky v zemědělství a lesnictví využívají koncepty udržitelnosti v první řadě k uspokojení svých ekonomických, environmentálních a sociálních ambicí. Jejich společenská úloha a odpovědnost je navíc umocněna vztahem k půdě, coby omezenému a nereprodukovatelnému statku, respektive zdroji. Mezi aktuálně nejzávažnější výzvy v zemědělství a lesnictví přitom patří pokles počtu malých a středních podniků, snižující se počet zaměstnanců a stárnoucí pracovní síla, nová rizika a determinace stochastického charakteru, v neposlední řadě pak i nárůst legislativy a administrativy. K uvedeným konceptům patří i otázky uplatnění konvenčních obchodních modelů ke splnění cílů udržitelného rozvoje – při zachování produktivity, efektivnosti a ziskovosti. K řešení výzev udržitelné budoucnosti je zde nutný holistický přístup: reakce na změny životního prostředí jsou nevyhnutelně propojeny s ekonomickými a sociálními aspekty.

Ačkoli se teoretický význam udržitelných obchodních modelů stal široce přijímaným, vzhledem k nedostatku případových studií je pro podniky náročné pochopit, jak inovovat, identifikovat, navrhnout či posoudit příslušné nástroje a vybrat ty nejvhodnější. V souvislosti s těmito otázkami lze považovat předloženou publikaci za významný příspěvek.

Operacionalizace udržitelných obchodních modelů není snadná a vyžaduje změnu paradigmatu maximalizace zisku směrem k sociálním a environmentálním prioritám. Autorka publikace se zde věnuje obchodním a funkčním strategiím v kontextu ekonomického pilíře udržitelného podnikání; kritický přehled zahraniční literatury doplňuje empirickým výzkumem v zemědělských a lesnických podnicích. Zjištění ukazují, že nová perspektiva může těmto podnikům pomoci porozumět i negativním aspektům jejich podnikání. Diskutují se zde způsoby, které směřují ke změně dlouhodobých obchodních norem a koncepcí, jež prosazují současný význam udržitelnosti a odpovědnosti v kontextu uvedených tří pilířů. Jak autorka zdůrazňuje: odvětví zemědělství a lesnictví je nutné vnímat jako zásadní činitele, jejichž ekonomický a společenský význam je třeba posuzovat nejen v kontextu výroby, ale i s ohledem na jejich mimoprodukční a krajinotvorné funkce. V souvislostech s klimatickými změnami se v těchto rámcích zásadně profilují funkce vodohospodářské a vodoochranné.

Povědomí o potřebě ocenit ekosystémy a přírodní kapitál nezbytný pro společnost se řeší již desítky let. Oceňování „neplacených“ přírodních aktiv však dosud není zdaleka v podnikání běžnou praxí. Tomuto významnému problému se autorka věnuje v kontextu environmentálního pilíře, kde uvádí možnosti vyjádření a zahrnutí netržních ekosystémových služeb v environmentálním manažerském účetnictví. Navržení tohoto způsobu lze považovat za zcela nový přístup, který mohou podniky implementovat do svých rozhodovacích procesů a strategických záměrů.

Přínos výzkumu týkajícího se uhlíkové stopy lesního podniku lze spatřovat v řešení specifik lesního hospodářství kombinací přístupů k měření antropogenních vlivů na globální klimatickou změnu, které obvykle zůstávají oddělené. Výsledky empirické studie lze považovat za důležité také proto, že mohou pomoci realizovat kroky ke snižování emisí skleníkových plynů nejen v rámci útvarů případového podniku, ale také napříč celým dodavatelským řetězcem.

Dobrovolné nástroje, které jsou předmětem kritické rešerše a empirických studií, celkově reflektují nejzásadnější výzvy v oblasti zemědělství a lesnictví. V tomto ohledu má publikace pro vědní obor Management nespornou aplikační hodnotu i přínos, neboť prezentuje inovativní poznatky užitečné pro rozvoj teorie a praxe.

V Brně, 21. dubna 2021

doc. Ing. Václav Kupčák, CSc.

Úvod

Primárním tématem udržitelnosti rozvoje je vztah člověka a přírody, respektive lidských sídel a krajiny. Lidstvo čelí klesající kvalitě ekosystémů (Orecchini et al., 2012; Kajikawa et al., 2014; Steffen et al., 2015; Hájek a Kubová, 2016a; Broman a Robèrt, 2017), populačnímu růstu (Shaker, 2015; Kopnina, 2017), chudobě (Kang et al., 2020), globální nerovnosti (Orecchini et al., 2012; Piketty a Saez, 2014; Diffenbaugh a Burke, 2019), změně klimatu (Samarakoon a Gudmestad, 2011), snižování biologické rozmanitosti (Kopnina, 2017; Waldron et al., 2017), narušení důvěry (Broman a Robèrt, 2017), globálně nepřiměřenému ekonomickému růstu (Orecchini et al., 2012). Vzhledem k naléhavým sociálním a environmentálním potřebám lze očekávat, že věda o udržitelnosti bude hrát důležitou roli při získávání odborných znalostí a přispívat k realizaci udržitelné společnosti (Spangenberg, 2011; Kajikawa et al., 2014). Vytvářejí se globální sítě pro výzkum v oblasti udržitelnosti a spolupráci mezi průmyslem a akademickou sférou (Orecchini et al., 2012). V rámci akademické sféry lze uvést široce pojímanou implementaci vzdělávání podporující udržitelný rozvoj (Barth a Michelsen, 2013), která je naprosto nezbytná pro jeho dosažení (Wiek et al., 2012).

Speth (2003) již před necelými dvaceti lety chápal udržitelný rozvoj jako součást poslání mezinárodních, národních, nadnárodních organizací a institucí, měst i městských částí, v neposlední řadě nevládních organizací. Zásadní myšlenkou je začlenit aspekty udržitelného rozvoje do řízení podniku (Ebner a Baumgartner, 2006), o čemž pojednává tato monografie. Od konce 20. století podniky začaly přijímat nová opatření v podobě technologií šetrných k životnímu prostředí (Orecchini et al., 2012; Hájek a Kubová, 2016a; Urbancová a Vrabcová, 2019a).

Existuje celá řada nástrojů zaměřených na dosažení udržitelnosti. Jednu z důležitých skupin těchto nástrojů představují dobrovolné přístupy, a právě ty jsou předmětem této monografie. Přístupy jako environmentální management či společenská odpovědnost firem (Corporate Social Responsibility, CSR) byly zkonstruovány, aby pomohly podnikům řídit aspekty udržitelnosti (Baumgartner a Rauter, 2017). Dále autoři zmiňují integraci aspektů udržitelnosti do nákladového účetnictví nebo integrované systémy řízení QMS (Quality Management System, systém řízení kvality), EMS (Environmental Management System, environmentální manažerský systém) a BOZP (bezpečnost a ochrana zdraví při práci). V rámci těchto systémů existují určité společné prvky jako například doporučené postupy a praktická opatření, výstupní kontrola, zpětná vazba od zákazníka apod.

Předmětem této monografie jsou vybrané dobrovolné nástroje k dosažení udržitelného podnikání s ohledem na aktuální výzvy zemědělských a lesnických podniků v rámci tří pilířů udržitelnosti:

1.Sociální pilíř udržitelného podnikání:

□společenská odpovědnost podniku,

□age management.

2.Ekonomický pilíř udržitelného podnikání:

□strategické dokumenty.

3.Environmentální pilíř udržitelného podnikání:

□environmentální manažerské účetnictví (EMA),

□indikátor uhlíkové stopy.

Odvětví zemědělství a lesnictví je vhodné vnímat jako významného činitele v krajině a posuzovat jeho ekonomický i sociální význam jednak v kontextu produkčních, ale i v rámci mimoprodukčních ekosystémových služeb (Vrabcová et al., 2019a). V této základní charakteristice spočívá specifičnost těchto odvětví a odlišný přístup k udržitelnosti oproti jiným odvětvím.

Výzkum v rámci sociální udržitelnosti je zaměřen na koncept CSR a podporu rozvoje lidských zdrojů s ohledem na aktuální výzvy zemědělských a lesnických podniků (negativní externality produkce, dobré životní podmínky zvířat, hospodaření s vodou, používání pesticidů, bezpečnost potravin a další). Lidé představují klíčový zdroj, který je jedním ze zásadních faktorů úspěchu těchto podniků. Proto je nezbytné se vypořádat s bariérami v oblasti lidských zdrojů, konkrétně čelit problému stárnutí populace spojeného s nutností generační výměny, což potvrzují i více než 15 let staré výzkumy (Banks, 2006).

Někteří autoři (Kolk a van Tulder, 2010; Baumgartner, 2014) považují CSR za klíčový příspěvek společnosti k udržitelnému rozvoji. Iniciativy CSR jsou často úzce spojeny s podněty udržitelnosti podnikání (Ahi a Searcy, 2013), někteří autoři tyto termíny považují za synonyma (van Marrewijk, 2003). Zajímavou aktivitou CSR v kontextu řízení lidských zdrojů podle věku (age management) je projekt CSR Europe Nový pohled na kariéru: jak se vyrovnat s prodloužením aktivního pracovního života s ambicí hledat a podporovat příklady inovací, které podnikům dlouhodobě pomohou s přístupem k zaměstnávání lidí v průběhu jejich životní kariéry. Příležitost ke vzdělávání a rozvoji může být motivačním faktorem (Folwarczná, 2010; Veteška, 2010; Barth a Michelsen, 2013; Klevetová, 2017; Hitka et al., 2018a) všech generací pracovníků, jelikož vzdělávání a rozvoj lidských zdrojů překračuje hranice pouhé odborné způsobilosti. Ve velké míře zahrnuje formování osobnosti zaměstnance, tedy vlastností, které taktéž ovlivňují jeho pracovní chování a vědomí, včetně motivace.

V kontextu ekonomického pilíře se jedná o nástroje založené na znalostech, dovednostech a zvyšování konkurenceschopnosti organizací prostřednictvím kodifikace strategických dokumentů a sdílení jejich klíčového obsahu se zaměstnanci, kteří napomohou dosahování strategických cílů organizace. Z hlediska environmentálního pilíře je výzkum orientován na odvětví lesnictví, konkrétně na případové studie v rámci environmentálního manažerského účetnictví a výpočtu uhlíkové stopy se zřetelem na plnění mezinárodních závazků ČR v oblasti udržitelného rozvoje, což může přispívat i k řešení podstatných globálních problémů. V posledních desetiletích je kladen důraz na včasné a úplné poskytování informací o různých aspektech podnikatelských činností nad rámec těch, které se odrážejí v tradičních metodách finančního a nákladového účetnictví (Burritt, 2005; IFAC, 2005; Schaltegger a Burritt, 2010; Phan et al., 2017). Jedním ze způsobů, jak toho dosáhnout, je použití environmentálního manažerského účetnictví, což je po desetiletí uplatňovaný dobrovolný přístup zaměřený na ekonomické a environmentální přínosy (IFAC, 2005; Burritt a Saka, 2006; Gale, 2006; Hájek a Vrabcová, 2020).

Za jeden z nejzávažnějších environmentálních problémů je považováno globální oteplování, kterému lidstvo v současnosti čelí, a proto jsou aspekty související se životním prostředím důležitým faktorem při ospravedlňování rozhodnutí na úrovni podniku (Samarakoon a Gudmestad, 2011). Strategie v oblasti změny klimatu zahrnují celou řadu nástrojů. Má-li se řešit změna klimatu úspěšně, průmysl bude muset změnit způsoby hospodaření a výrazně snížit emise CO_2 (Orecchini et al., 2012). Uhlíková stopa a její měření je jedním ze zajímavých nástrojů pro vzdělávání v oblasti udržitelného rozvoje, případně dobrovolným nástrojem pro ochranu životního prostředí (Janoušková et al., 2017; Ratnasingam et al., 2017).

Jak již bylo uvedeno výše, monografie pojednává o udržitelném podnikání v kontextu tří pilířů udržitelného podnikání (sociálního, ekonomického a environmentálního). S ohledem na aktuální výzvy, jimž čelí podniky v odvětví zemědělství a lesnictví, akcentuje dobrovolné nástroje v oblasti CSR, age managementu (sociální pilíř), kodifikace strategických dokumentů pro zajištění konkurenceschopnosti (ekonomický pilíř), EMA a uhlíkové stopy podniku (environmentální pilíř).

Hlavním cílem této monografie založené na výzkumech je identifikovat a vyhodnotit stěžejní faktory v rámci dobrovolných nástrojů, které směřují k udržitelnému podnikání v kontextu tří pilířů (sociálního, ekonomického, environmentálního) na vzorku zemědělských a lesnických podniků. Se zřetelem na předmět zkoumání a hlavní cíl jsou v návaznosti na třípilířový systém udržitelného podnikání se zaměřením na aktuální výzvy zemědělských a lesnických podniků formulovány následující výzkumné otázky:

1.Sociální pilíř udržitelného podnikání:

□Které faktory jsou rozhodující při zajištění organizační koncepce udržitelného rozvoje a CSR?

□Jaké jsou zásadní faktory managementu v oblasti formování lidských zdrojů, které pomohou zajistit generační výměnu ve vybraných zemědělských a lesnických podnicích?

2.Ekonomický pilíř udržitelného podnikání:

□Které společné faktory jsou rozhodující při nastavení strategických dokumentů vybraných zemědělských a lesnických podniků vzhledem k věcné rozmanitosti udržitelného podnikání?

3.Environmentální pilíř udržitelného podnikání:

□Jaké stěžejní faktory hrají roli při zahrnutí hodnoty netržních služeb lesních ekosystémů do environmentálního manažerského účetnictví za účelem transformace vstupních dat použitelných v ekonomických analýzách zohledňujících netržní aspekt (případové studie)?

□Které faktory životního cyklu vybraných produktů jsou kritické z hlediska zatížení životního prostředí při aplikaci uhlíkové stopy (případová studie)?

Odpovědi na předmětné výzkumné otázky vycházejí z empirického výzkumu a jsou součástí závěrečné části monografie. Metodika uvedená v kapitole 2 a sběr primárních dat týkajících se výše uvedených nástrojů spolu s jejich analýzou jsou navzájem provázány, doplňují se a v jednotlivých kapitolách na sebe odkazují. První kapitola obsahuje aktuální stav řešené problematiky s ohledem na terminologickou nejednoznačnost udržitelnosti, udržitelného rozvoje a udržitelného podnikání. Součástí podkapitol je chronologický přehled definičních variant termínu udržitelného rozvoje od 18. století. Je zcela zřejmé, že se pro podniky udržitelnost stává základním principem, proto jsou v další podkapitole jednak identifikovány vybrané dobrovolné nástroje pro podporu udržitelného podnikání se zaměřením na aktuální problémy zemědělských a lesnických podniků, jednak v ní jsou uvedeny teoretické souvislosti, spojitosti a vzájemný vztah s udržitelným rozvojem a zemědělskou i lesní bioekonomikou. V neposlední řadě je definováno aktuální pojetí v kontextu udržitelnosti.

Vědecký přínos pro rozvoj oboru je uveden v kapitole 3 spolu s přístupy organizací k prosazování koncepce udržitelného rozvoje a společenské odpovědnosti podniků, klíčovými strategickými dokumenty, strategií řízení lidských zdrojů podle věku, případovými studiemi environmentálního manažerského účetnictví a výpočtem uhlíkové stopy jakožto indikátoru udržitelného rozvoje. Následuje diskuze a závěr se shrnutím stěžejních výsledků výzkumu a zodpovězením formulovaných výzkumných otázek.

Monografie je primárně určena studentům vysokých škol zaměřených ekonomicky nebo environmentálně, případně manažerům (nejen) zemědělských a lesnických podniků, kteří se budou chtít inspirovat, jakým způsobem směřovat k udržitelnosti, udržitelnému rozvoji a dlouhodobé prosperitě.

1.Aktuální stav řešené problematiky

Následující podkapitoly poskytují kritický přehled literatury týkající se globálního udržitelného rozvoje jakožto přístupu, který by mohly organizace na různých úrovních řízení implementovat prostřednictvím vhodných dobrovolných nástrojů. Jsou zde identifikovány vybrané oblasti nového multidisciplinárního oboru bioekonomika a v neposlední řadě dobrovolné nástroje pro podporu udržitelného podnikání se zaměřením na aktuální problémy zemědělských a lesnických podniků.

V podkapitole 1.1 je pojednáno o vybraných aktivitách a definičních variantách souvisejících s globálním konceptem udržitelného rozvoje. Na tuto část navazuje vymezení nového multidisciplinárního oboru bioekonomika se zaměřením na zemědělství a lesnictví v podkapitole 1.2. V rámci podkapitoly 1.3 je vysvětleno pojetí udržitelnosti podniku, na kterou navazují vybrané oblasti dobrovolných nástrojů pro podporu udržitelného podnikání se zaměřením na zemědělství a lesnictví v rámci tří pilířů udržitelnosti.

1.1Terminologická nejednoznačnost globálního konceptu udržitelného rozvoje

Pojmy „udržitelný rozvoj“, „udržitelnost“ a přídavné jméno „udržitelný“ se užívají s různými konotacemi (Waas et al., 2011). Již několik desetiletí se Mebratu (1998) a Jabareen (2004; 2008) shodují na tom, že nedostatečný komplexní teoretický rámec neumožňuje pochopení složitostí udržitelného rozvoje. Neuwirth (2017) kvůli nevyhovující terminologii navrhuje dokonce jiný název, a to „rozvojová politika“, který je podle jeho názoru více inkluzivní a dynamický. Lozano (2008) udržitelnost vnímá jako „cíl“, zatímco udržitelný rozvoj označuje za „proces“ k jeho dosažení. Prug a Assadourian (2003) a Sartori et al. (2014) se však shodují, že je k dosažení udržitelnosti vyžadováno udržitelného rozvoje. Lozano (2008) rozděluje definice podle následujících kategorií:

1.perspektiva konvenčních ekonomů,

2.perspektiva degradace mimo životní prostředí,

3.integrační perspektiva zahrnující ekonomické, environmentální a sociální aspekty,

4.mezigenerační perspektiva (dlouhodobé účinky dnešních rozhodnutí, zaměření na kontinuitu),

5.celostní perspektiva.

Navzdory uvedeným pěti kategoriím má pojem udržitelný rozvoj především environmentální konotace a integrační perspektivu, viz například Elkington a Rowlands (1999), kteří již před více než dvaceti lety konstatovali, že udržitelný rozvoj zahrnuje úsilí o ekonomickou prosperitu, kvalitu životního prostředí a sociální spravedlnost (srov. s Kubová a Hájek, 2018).

Existují snahy vysvětlit řadu definic udržitelného rozvoje graficky, například prostřednictvím Vennova diagramu, přičemž jde o vysvětlení příslušnosti prvků do množiny včetně vztahů mezi množinami. Jak je patrné z obrázku 1.1, Vennův diagram je tvořený uzavřenými křivkami, přičemž body uvnitř představují prvky množiny. Lozano (2008) takové znázornění kritizuje, neboť abstrahuje od dynamických procesů a změn v čase, v neposlední řadě přehlíží vzájemnou propojenost uvnitř tří aspektů (ekonomických, sociálních a environmentálních) a mezi nimi.

Obrázek 1.1 Udržitelnost znázorněná Vennovým diagramem (zdroj: Vrabcová a Urbancová, 2021a)

Je zřejmé, že všechny tři aspekty jsou zcela nezbytné, poněvadž ekonomická udržitelnost poskytuje budoucí příjmy, zdroje a stabilní prostředí pro investory, environmentální udržitelnost poskytuje ekosféru, jež podporuje a chrání život, a společenská, respektive sociální udržitelnost poskytuje funkční společnosti a záruky dodržování lidských práv.

V tomto smyslu nelze opomenout koncept tzv. triple bottom line (Elkington, 1994; 1998; Norman a MacDonald, 2004; Slaper a Hall, 2011), který podporuje hodnocení celkového obchodního výkonu na základě tří důležitých oblastí (zisk, lidé a planeta) a který vznikl z frustrace z tradičních, finančně zaměřených opatření výkonnosti podniku. Elkington (1994) předpokládal, že podniky musí ve svých manažerských plánech spolu s ekonomickým kapitálem zohlednit jednak přírodní, jednak sociální kapitál.

První vývojovou fází udržitelného rozvoje bylo vydání publikace Meze růstu (Meadows et al., 1972). V souvislosti s uváděním pouze vybraných definic je tato publikace často desinterpretována (jakožto predikce katastrofické budoucnosti atd.), poněvadž výroky bývají vytrženy z kontextu. Meze růstu představily výsledky simulace (tzv. Worlds3) exponenciálního ekonomického a populačního růstu s limitovanými zdroji (Turner, 2008; Ansell a Cayzer, 2018), tzn. implementace exponenciálního indexu, který udává, na kolik let vystačí zásoby při konstantní rychlosti růstu spotřeby. Omezení vyvolaná sociálními otázkami, technologický pokrok a schopnost ekosystému přizpůsobit se uhlíkovým stopám jsou faktory, které zamezují mít jednotný plán pro udržitelný rozvoj pro každou zemi či region (Kanter et al., 2016; Olawumi a Chan, 2018).

Je proto řešením rozvíjet místní politiky s ohledem na globální cíl, viz například Sustainable Development Goals (SDGs), tedy cíle udržitelného rozvoje na 15 let (2015–2030), které byly přijaty v rámci tzv. Agendy 2030. Forma stanovení SDGs má celou řadu kritiků (Holden et al., 2017; Sengupta, 2018; Brussel et al., 2019), kteří se vyjadřují k nevhodné formulaci udržitelnosti pomocí ekonomického růstu vzhledem k environmentálním limitům Země.

Jak je zřejmé, udržitelný rozvoj je založen na třech pilířích (Klarin, 2018): koncept rozvoje (socioekonomický rozvoj v souladu s environmentálními omezeními), koncepce potřeb (alokace zdrojů s cílem zvýšení kvality života) a koncept budoucích generací (udržitelné využívání zdrojů v souladu s potřebami budoucích generací). Klarin (2018) vychází mimo jiné z definice publikace, jež byla důležitým mezníkem zaměřeným na rozmanité úvahy týkající se vztahu mezi člověkem a životním prostředím, z knihy Naše společná budoucnost (Our Common Future) z roku 1987, která je známá také jako „Zpráva Brundtlandové“. Udržitelný rozvoj prošel v průběhu celé historie zásadními změnami a různými vývojovými fázemi. V následující tabulce 1.1 jsou uvedeny nejstěžejnější milníky v historii definování udržitelného rozvoje a podstatné aktivity související s tímto konceptem.

Tabulka 1.1 Přehled vybraných aktivit souvisejících s globálním konceptem udržitelného rozvoje a jeho východisky od šedesátých let 20. století

Rok, událost/instituce, místo

Poznámka

1969: zveřejnění publikace Man and His Environment

Publikace, na níž pracovalo bezmála 2000 vědců, je zaměřena na činnosti orientované na prevenci globální degradace životního prostředí.

1972: Konference OSN o životním prostředí člověka, Stockholm, Švédsko

Konference představuje zásadní krok ve vývoji koncepce udržitelnosti a udržitelného rozvoje. Jako jeden z podkladů ke konferenci vznikla studie Meze růstu. Došlo k přijetí principů Stockholmské deklarace (26).

1973: Mezinárodní svaz ochrany přírody (IUCN), Gland, Švýcarsko

V roce 1973 definuje IUCN ochranu přírody a přírodních zdrojů jako takový způsob řízení přírodních zdrojů a živých organizmů včetně člověka, který zabezpečí dosažení nejvyšší udržitelné kvality života.

1979: první Světová klimatická konference, Ženeva, Švýcarsko

Konference byla zaměřena na výzkum v oblasti monitorování změny klimatu.

1980: IUCN, Program OSN na ochranu životního prostředí (UNEP), Světový fond na ochranu přírody (WWF)

Vznik dokumentu Světová strategie ochrany životního prostředí (WSC). Jedná se o první dokument, ve kterém je akceptován pojem udržitelný rozvoj.

1981: Konference OSN o nejméně rozvinutých zemích, Paříž, Francie

Výstupem z této konference je zpráva s pokyny a opatřeními na pomoc zaostalým zemím.

1984: ustavena Světová komise Organizace spojených národů pro životní prostředí a rozvoj (WCED)

Od založení WCED se prosazovalo komplexnější pojetí životního prostředí, tedy problematika životního prostředí a rozvoje v globálním měřítku.

1987: WCED

Byla vydána studie Naše společná budoucnost („Zpráva Brundtlandové“). Jedná se o holistickou koncepci, poprvé definovala termín udržitelný rozvoj a spojila jej s požadavkem sociální rovnosti.

1987: Montrealský protokol

Protokol obsahuje výsledky výzkumu týkající se látek, které narušují ozónovou vrstvu.

1990: Centrum pro lidská sídla OSN

Byla formulována zpráva Lidé, sídla, životní prostředí a rozvoj, kde byla vymezena základní východiska udržitelného rozvoje sídel.

1992: Konference OSN o životním prostředí a rozvoji (Summit Země), Rio de Janeiro, Brazílie

V rámci Deklarace o životním prostředí a rozvoji („Charta Země“) bylo schváleno 27 principů udržitelného rozvoje. Byla ustanovena Agenda 21, která představuje podrobný akční plán v oblasti ochrany životního prostředí.

1992: přijetí zákona č. 17/1992 Sb., o životním prostředí, Česká republika

Josef Vavroušek se nejvíce zasadil o současnou definici principu trvale udržitelného rozvoje tak, jak je uvedena v ustanovení § 6 zákona o životním prostředí.

1993: ustaven Výbor OSN pro trvale udržitelný rozvoj

O rok později vyšla publikace Evropa 2000+.

1995: Založení Světové podnikatelské rady pro udržitelný rozvoj (WBCSD), Ženeva, Švýcarsko

WBCSD je mezinárodní organizace se sídlem v Ženevě, která sdružuje aktéry z různých odvětví podnikání a socioekonomické sféry.

1997: Konference OSN o změně klimatu, Kjóto, Japonsko

Po intenzivních jednáních byl přijat Kjótský protokol, který nastínil povinnost snížit emise skleníkových plynů pro vybrané země.

1998: zasedání Rady OECD, Paříž, Francie

Udržitelný rozvoj byl prohlášen za prioritu vlád členských zemí. Za stěžejní výsledek konference je považován tříletý projekt, jehož výstupem je souhrnná publikace Trvale udržitelný rozvoj – kritické otázky.

2000: Summit tisíciletí, New York, USA

Summit potvrdil koncepci udržitelného rozvoje vytyčenou v Riu de Janeiro v roce 1992. Byly stanoveny tzv. Rozvojové cíle tisíciletí (MDGs).

2002: Světový summit o udržitelném rozvoji, Johannesburg, Jihoafrická republika

Vznik Johannesburské deklarace o udržitelném rozvoji, která poskytuje ideový rámec a nezavazuje státy k opatřením.

2006: Obnovená strategie EU pro udržitelný rozvoj

Kromě identifikace přetrvávajících neudržitelných trendů řeší strategie zlepšení života současné i budoucí generace prostřednictvím udržitelných komunit při efektivním využívání zdrojů.

2009: Světová konference o klimatu, Ženeva, Švýcarsko

Světová konference o klimatu napomohla dalšímu rozvoji globálního systému pro sledování změny klimatu s cílem včasné detekce možných katastrof.

2009: Summit G20, Pittsburgh, USA

Členské státy skupiny G20 uzavřely dohodu o udržitelném hospodářství.

2012: Konference OSN o udržitelném rozvoji Rio +20, Rio de Janeiro, Brazílie

Jedním z výstupů konference je závěrečný dokument The Future We Want. Začal proces tvorby Agendy 2030.

2012: vznik české pobočky WBCSD – Česká podnikatelská rada pro udržitelný rozvoj (CBCSD)

Česká pobočka CBCSD spolupracuje s řadou národních i mezinárodních institucí a podniků.

2015: Akční program OSN z Addis Abeby, Etiopie

Akční program OSN týkající se financování rozvoje, ve kterém se země zavázaly ke spolupráci v oblasti technologií a inovací a potvrdily své závazky k poskytování rozvojové pomoci.

2015: Summit OSN, New York, USA

Agendu udržitelného rozvoje schválil summit OSN v New Yorku v dokumentu Přeměna našeho světa: Agenda pro udržitelný rozvoj 2030, jehož součástí jsou i Cíle udržitelného rozvoje (SDGs).

2015: přijetí Pařížské dohody

Pařížskou dohodu přijaly smluvní strany Rámcové úmluvy OSN o změně klimatu. Dohoda provádí ustanovení Rámcové úmluvy OSN a po roce 2020 nahrazuje Kjótský protokol.

2015: Vize 2050 České republiky z perspektivy CBCSD

Vize si klade za cíl dlouhodobě prosperující společnost, rostoucí kvalitu života, ochranu životního prostředí a společenskou kohezi.

2015: Sendajský rámec pro omezování důsledků katastrof 2015–2030

Sendajský rámec poprvé implementoval cíle zaměřené na snižování dopadů nežádoucích událostí a živelních pohrom. Hlavní ambicí přijatého rámce je výrazně snížit počet obětí na životech, poškození klíčové infrastruktury a ekonomické ztráty způsobené katastrofami do roku 2030.

2017: Strategický rámec Česká republika 2030

Rámec stanovil dlouhodobé priority v klíčových oblastech. Cílem je zvyšování kvality života v České republice.

2018: Nová strategie bioekonomiky pro udržitelnou Evropu

Evropská komise představila akční plán rozvoje udržitelné a oběhové bioekonomiky, která má sloužit společnosti, životnímu prostředí i ekonomice Evropy.

Zdroj: Vrabcová a Urbancová (2021a)

Uvedené milníky lze rozdělit do následujících období (Waas et al., 2011): vývojová fáze do konce sedmdesátých let 20. století, 1980–1986 stagnace, 1987–1995 období poklesu. Tento přístup je však nutné s ohledem na aktuální vývoj revidovat. Od roku 2000 se konala řada významných událostí, při kterých byly formulovány stěžejní cíle udržitelného rozvoje (Summit OSN v New Yorku). Agendou 2030 stanovených 17 SDGs se pozvolně navázalo na proces implementace Rozvojových cílů tisíciletí (MDGs), které představovaly osm poměrně ambiciózních rozvojových cílů (Vandemoortele, 2011; Fukuda-Parr et al., 2013). Podle Vandemoortele (2011) byly statistiky zneužívány k vytváření důkazů o úspěchu. Autor používá termín Minding Development Gaps, který implikuje myšlenku, že dokud svět bude zavírat oči před rostoucími nerovnostmi v jednotlivých zemích, nebude možné naplnit rozvojové cíle tisíciletí. Ve Zprávě o plnění Rozvojových cílů tisíciletí 2015 bylo přes celou řadu nedostatků v oblasti nerovností a některých aspektů environmentu jejich plnění vyhodnoceno jako úspěšné (United Nations, 2015).

Tabulka 1.2 dále sumarizuje chronologický přehled definičních variant charakterizující význam globálního udržitelného rozvoje významných autorů a událostí. Nejčastěji uváděná definice udržitelného rozvoje, která pochází z uvedené publikace, zní (Brundtland et al., 1987, s. 41): „Rozvoj, který zajistí potřeby současných generací, aniž by bylo ohroženo splnění potřeb generací příštích a aniž by se to dělo na úkor jiných národů.“ Jednoduchost tohoto přístupu je však podle některých autorů klamná (Redlift, 2005; Millar et al., 2019; Zhang a Zhu, 2020; Hummels a Argyrou, 2021). Redclift (2005) uvádí do souvislostí různé potřeby rozmanitých kultur a kulturních specifik, termín vnímá dokonce jako oxymóron (srov. s Hummels a Argyrou, 2021). Je zřejmé, že se potřeby v čase vyvíjejí, uvedená definice poukazuje na časově neomezený a pozitivní vývoj globální civilizace. Odporující aspekt definice (Punkari et al., 2007) se také odráží v tom, že počítá s dlouhodobým pozitivním vývojem pro další generace, nicméně na straně druhé straně uznává, že některé skupiny mohou být negativně zasaženy jistými intervencemi. Uvedená definice nenabízí metodiku či návod, jaké strategie, plány nebo činnosti je třeba uskutečnit (Baumgartner a Rauter, 2017).

Parkin et al. (2003) uvádí, že existuje více než 200 definic pojmu udržitelný rozvoj, autoři napříč desetiletími, například Mebratu (1998); Franklin a Blyton (2013); Uitto (2014); Cobbinah et al. (2015); Fischer et al. (2017); Missimer (2017); Zhang a Zhu (2020), se shodují na tom, že je terminologie nejasná a nejednoznačná, což deklaruje i následující tabulka 1.2 s chronologickým přehledem definičních variant globální udržitelnosti a udržitelného rozvoje.

Tabulka 1.2 Chronologický přehled definičních variant termínu udržitelného rozvoje a jeho východisek od 18. století

Rok

Autor/instituce/opatření

Poznámka/Definice

1713

Carlowitz

Hans Carl von Carlowitz použil ve své publikaci termín nachhaltende nutzung (udržitelné používání) v rámci myšlenky udržitelného využívání lesa – mělo by se kácet jen tolik dřeva, kolik by se dalo znovu získat prostřednictvím plánovaných projektů zalesňování (Grober, 1999).

1798

Malthus

Malthus je považován za předchůdce koncepce udržitelného rozvoje a za prvního ekonoma, který předvídal limity růstu způsobené nedostatkem zdrojů (Dorfman, 1989), viz Esej o principu populace.

1817

Ricardo

Ricardo nastavil složitější ekonomický model, jehož podstata spočívá v tom, že se ekonomický růst dlouhodobě zhoršuje v důsledku nedostatku přírodních zdrojů. Uvedl, že fyzická omezenost daného zdroje bude v dlouhém období působit na jeho cenu (Dorfman, 1989).

1978

Organizace amerických států (OAS)

OAS stanovila v rámci svých projektů rozvoje infrastruktury zaměřených na úpravu vodních toků specifické podoblasti (ekonomickou, společenskou a dimenzi přírodních zdrojů).

1980

Strategie zachování světa (World Conservation Strategy, WCS)

Mezi hlavní cíle této strategie patří: udržování nejdůležitějších ekologických procesů, dodržování genetické informace všech druhů, udržitelné využití všech společenstev a ekosystémů (Talbot, 1980).

1987

Brundtland et al.

Udržitelný rozvoj je takovým rozvojem, který naplňuje potřeby přítomných generací, aniž by ohrozil schopnost naplňovat je i generacím budoucím.

1988

Tisdell

Udržitelný rozvoj je zachování genetické rozmanitosti a udržitelné využívání druhů a ekosystémů.

1990

Harwood

Udržitelný rozvoj je neomezený vývojový systém, kde se vývoj zaměřuje na dosažení větších výhod pro člověka a efektivnější využívání zdrojů v rovnováze s prostředím, požadovaný pro všechny lidi a ostatní druhy.

1992

Dovers a Handmer

Proces a mechanismus k dosažení zamýšleného udržitelného rozvoje nebo proces plánované změny a zlepšení.

1992

Zákon č. 17/1992 Sb., o životním prostředí

Proces, který splňuje stávající potřeby lidské společnosti, aniž by se dotýkal schopnosti budoucích generací uspokojovat dané potřeby.

1994

Elkington

Triple bottom line je rovnováha mezi třemi pilíři: environmentálním, ekonomickým a sociálním.

1995

Holdren et al.

Udržitelný rozvoj vyžaduje proces s podmínkou, která může být udržována na neurčito bez postupného snižování hodnotných kvalit uvnitř nebo vně systému, ve kterém tento proces funguje.

1996

Chichilnisky

Rovné příležitosti pro budoucí generace.

1998

Meadows

Udržitelný rozvoj je sociální konstrukce odvozená z dlouhodobého vývoje vysoce komplexního systému – lidské populace a ekonomického rozvoje integrovaného do ekosystémů a biochemických procesů Země.

1999

Elkington a Rowlands

Udržitelný rozvoj zahrnuje současné úsilí o ekonomickou prosperitu, kvalitu životního prostředí a sociální spravedlnost.

2002

Dyllick a Hockerts

Splnění potřeb přímých a nepřímých zúčastněných stran (jako jsou akcionáři, zaměstnanci, klienti, nátlakové skupiny a komunity), aniž by byla ohrožena schopnost uspokojovat potřeby budoucích zúčastněných stran.

2004

Hove

Proces změny, ve kterém jsou využívání zdrojů, směr investic, orientace technologických a institucionálních změn prováděny podle budoucnosti s ohledem na současné potřeby.

2005

Martin et al.

Kapacita pro pokračování do dlouhodobé budoucnosti.

2006

Young a Tilley

Podnikatel v rámci udržitelného podnikání komplexně integruje cíle ekonomického, sociálního a environmentálního pilíře do organizace, která je udržitelná ve svém cíli a ve formě vytváření bohatství.

2007

Dean a McMullen

Udržitelný rozvoj je proces objevování, hodnocení a využívání ekonomických příležitostí, které jsou přítomny při selhání trhu, které snižují udržitelnost, včetně těch, které jsou relevantní pro životní prostředí.

2008

Lozano

Udržitelný rozvoj znamená využívat holistické, kontinuální a vzájemně provázané jevy mezi ekonomickými, environmentálními a sociálními aspekty. Každé rozhodnutí má důsledky pro všechny aspekty dnes i v budoucnu.

2010

Mitchell a Maxwell

Kompatibilní rozvoj s klimatem.

2011

Axelsson et al.

Kolektivní společenský proces, který zahrnuje více zainteresovaných stran s rozdílnou úrovní zájmu a moci.

2014

Griggs et al.

Vývoj, který splňuje potřeby současnosti při zachování systému podpory života na Zemi, na kterém závisí blahobyt současné i budoucí generace.

2015

Duran et al.

Udržitelný rozvoj chrání životní prostředí, udržitelné prostředí umožňuje udržitelný rozvoj.

2017

Holden et al.

Udržitelný rozvoj představuje omezení lidského chování včetně omezení ekonomické aktivity.

2020

Zhang a Zhu

Dosahování vyšších a rovnoměrněji rozložených úrovní blahobytu v ekologických mezích.

2021

Hummels a Argyrou

Na udržitelný rozvoj lze nejlépe pohlížet jako na rozvoj, který splňuje potřeby současnosti, odpovídá planetárním hranicím a neohrožuje schopnost budoucích generací uspokojovat své vlastní potřeby, aniž by překročil stejné planetární hranice.

Zdroj: Vrabcová a Urbancová (2021a)

Od průlomových úvah Brundtlandové je pojem udržitelný rozvoj používán různými způsoby vždy v závislosti na tom, zda je formulován v akademickém kontextu, nebo v organizační, obchodní či environmentální politice. Ve „Zprávě Brundtlandové“ je rozvíjen koncept potřeb, zejména těch základních, kterým by měla být dána nejvyšší priorita (viz SDGs). Stav, kdy lidé nejsou schopni zabezpečit své základní lidské potřeby, pochopitelně nedovoluje řešit ochranu některých složek životního prostředí. Jak je patrné z tabulky 1.2, definice jsou nekonzistentní, Parris a Kates (2003) dodávají, že udržitelný rozvoj má širokou přitažlivost a malou specifičnost. Některé definice se dokonce vylučují, s čímž se shoduje například Redclift (2005) a uvádí, že se jedná o oxymóron. Kirkby et al. (1995) vyhledali v období 1987–1992 cca sedmdesát různých definic, přičemž jejich značná část byla zaměřena přímo na životní prostředí. Řada vědců poukazuje na rostoucí potřebu jasnější a operativnější definice a pochopení toho, jak stávající definice, koncepty, metody i nástroje společně navzájem souvisejí a jak je lze co nejlépe kombinovat, aby podpořily efektivní transfer k udržitelnosti (Marsden et al., 2010; Missimer, 2017).

Zájem o vytváření udržitelné společnosti se budoval mezi politiky, korporacemi (viz například vznik Světové podnikatelské rady pro udržitelný rozvoj v roce 1995, česká pobočka CBCSD vznikla v roce 2012) i širokou veřejností a stal se posláním vzdělávacích i výzkumných programů po celém světě. Jak uvádí Hák et al. (2016), vzhledem k vysokému počtu cílů lze očekávat vysoký počet indikátorů a navrhují se řešení spočívající ve větší sadě indikátorů a malé sadě hlavních indikátorů při splnění kritérií jako srozumitelnost, včasnost, rozsah atd. Komplexnímu hodnocení metodik byl věnován výzkum například Singh et al. (2009); Hiremath et al. (2013); Sharifi a Murayama (2013) aj.

Holistická perspektiva kombinuje integrační a mezigenerační kontext udržitelného rozvoje. V rovině obecných zásad udržitelného rozvoje panuje vcelku shoda. Globální udržitelný rozvoj je v této monografii chápán jako hodnotová orientace lidstva a směr vývoje společnosti, kdy jsou uspokojovány základní potřeby všech obyvatel (mezilidská solidarita), možnosti a svobody žijící generace nejdou na úkor svobod generací příštích (mezigenerační solidarita) a kdy se prosazuje harmonie mezi lidstvem a přírodou (při respektování hodnoty přírody a práv jiných druhů).

1.2Bioekonomika v kontextu udržitelnosti

S udržitelným rozvojem je těsně spjatý multidisciplinární obor nazvaný bioekonomika, jenž má poměrně krátký historický vývoj (Bugge et al., 2016) a představuje jednu z hlavních cest udržitelného rozvoje. Souvislosti se zajišťováním potravin, vyčerpáním přírodních zdrojů, znečištěním životního prostředí včetně změny klimatu jsou hlavním důvodem vzniku tohoto mnohaoborového přístupu. Předpokládá se, že hospodaření s obnovitelnými přírodními zdroji bude splňovat všechny parametry udržitelného rozvoje tak, aby byl zajištěn dostatečný potenciál dalšího rozvoje. Je žádoucí, aby primární obnovitelné zdroje byly využívány udržitelně.

Podle Lovrić et al. (2020) lze prvopočátky bioekonomiky vysledovat v Bílé knize – Růst, konkurenceschopnost a zaměstnanost – výzvy a cesty vpřed do 21. století z roku 1993, ve které jsou akcentovány investice založené na znalostech a větší roli biotechnologií v inovacích. Dále autoři zmiňují Lisabonskou strategii přijatou v roce 2000, která vyzdvihuje i požaduje konkurenceschopnou ekonomiku založenou na znalostech a schopnou udržitelného hospodářského růstu při vytváření více pracovních příležitostí. Rok 2005 dal vzniknout novému konceptu znalostní bioekonomiky (EK, 2005; Mustalahti, 2018), jejímiž klíčovými aktéry jsou evropské technologické platformy, kam lze zařadit průmyslová fóra, která vytvářejí krátkodobé a dlouhodobé agendy v oblasti výzkumu, inovací na vnitrostátní i evropské úrovni. Finsko^1 bylo jednou z prvních zemí, které vypracovaly vlastní bioekonomickou strategii v roce 2014 (Mustalahti, 2018), což lze považovat za novou cestu k udržitelné zelené ekonomice s podporou růstu a inovací při zachování přírodních zdrojů. A právě ve Finsku bylo a je hlavním poselstvím, že lesní hospodářství je jedním z klíčových přispěvatelů k zajištění základních principů bioekonomiky. Von Braun (2018) zdůrazňuje sdílení nových bioekonomických znalostí bohatých zemí s rozvojovými zeměmi a podporu přizpůsobení se místním podmínkám, což je aktuální globální výzvou a kolektivní akcí. V současné době je podle Lovrić et al. (2020) průmysl převládajícím motorem priorit EU v oblasti výzkumu a inovací, které jsou dedikovány kapitálově náročným systémům a vyšším úrovním globálních hodnotových řetězců.

Základem bioekonomiky (Staffas et al., 2013; Vrabcová et al., 2019b; Lovrić et al., 2020) je zemědělství, lesnictví, akvakultura, potravinářský průmysl, energetika, chemický průmysl a biotechnologická odvětví včetně farmacie. Jedná se o novou progresivní mezioborovou výzkumnou oblast a je značně patrná interdisciplinarita daného oboru. Vědecký příspěvek k řešení těchto problémů proto nutně vyžaduje mnohostranný a integrovaný přístup nebo interdisciplinární výzkum (Hadorn et al., 2008). Bioekonomiku lze definovat jako ekonomiku, kde základní stavební kameny pro materiály, chemikálie a energii pocházejí z obnovitelných biologických zdrojů (McCormick a Kautto, 2013). Zároveň je bioekonomika sociální ekonomikou (Vrabcová et al., 2019b), tedy službou společnosti, lidstvu a potažmo celé planetě, odpovědně vykonávanou za účelem zlepšení kvality života. Bioekonomiku lze považovat za součást biohospodářství a lze usuzovat, že součástí bioekonomiky je tzv. princip sociální odpovědnosti. Rozvoj biohospodářství lze chápat jako přechod procesu společenské změny (Geels, 2002).

Bioekonomika předpokládá těsné spojení s udržitelným rozvojem (Liobikiene et al., 2019; Wohlfahrt et al., 2019; Linser a Lier, 2020). Nejenom vývoj celosvětové populace, ale neustálé změny prostředí, klimatu a ekosystémů a jejich negativní dopady zdůrazňují nutnost se problematikou bioekonomiky a biohospodářství v celém širokém kontextu zabývat, a to využitím znalostního a inovačního přístupu (Vrabcová et al., 2019b). Koncept ekonomiky založený na znalostech odráží vizi dosažení hospodářského růstu prostřednictvím odvětví špičkových technologií, což vyžaduje investice do inovací a vysoce kvalifikované pracovní síly.

Je zajímavý paradox, že se pojem bioekonomika stal prominentním v politice, vědě a výzkumu, nicméně západní státy využívají koncept bioekonomiky k podpoře výzkumných a inovačních procesů s cílem vytvořit lepší ekonomický rozvoj a růst založený na biologických základech (Staffas et al., 2013). Bioekonomické disciplíny se zabývají komplexními společenskými problémy a výzvami (Vrabcová et al., 2019b), v nichž jsou environmentální, ekonomické a sociální dimenze dynamicky provázány jak v konfliktním, tak ve vzájemně se zlepšujícím chování, což je nazýváno jako wicked problems (Batie, 2008).

Strategie v oblasti bioekonomiky jsou často protichůdné (Bennich a Belyazid, 2017), což vede k různorodým názorům na opatření potřebná k realizaci jejího potenciálu. Tento fakt lze spojovat se skutečností, že bioekonomika integruje celou řadu odvětví (Staffas et al., 2013) s naprosto odlišným vnímáním z pohledu společnosti. Evropská strategie pro bioekonomiku vznikla v roce 2018 po aktualizaci původní strategie v oblasti bioekonomiky (Robert et al., 2020), což byl nezbytný krok pro urychlené zavedení udržitelné evropské bioekonomiky pro maximalizaci přínosu k Agendě 2030 a jejím cílům pro udržitelný rozvoj, jakož i k Pařížské dohodě. Česká republika nemá prozatím samostatný koncepční dokument k bioekonomice, avšak myšlenky a principy tohoto multidisciplinárho oboru jsou akcentovány v celé řadě národních strategií, a to zejména ve Strategii resortu Ministerstva zemědělství s výhledem do roku 2030 (eAgri, 2016). Cíle tohoto strategického dokumentu související s bioekonomikou jsou uvedeny v tabulce 1.3.

Tabulka 1.3 Strategie resortu Ministerstva zemědělství s výhledem do roku 2030 – strategické cíle relevantní s bioekonomikou

A.1

Zajištění potravinového zabezpečení při podstatném zlepšení dopadů zemědělství na přírodní zdroje

A.4

Rozvoj využití zemědělské biomasy jako obnovitelného zdroje energie

A.5

Zlepšení vztahů zemědělství k venkovu

A.8

Zvyšování ochrany půdy v době klimatické změny s ohledem na udržitelné hospodaření a na komplexní rozvoj a tvorbu krajiny

B.1

Zajištění racionální míry potravinového zabezpečení z hlediska dostatečných zpracovatelských kapacit

B.2

Ekologicky šetrný růst efektivnosti a produktivity českého potravinářství

B.4

Zvýšení významu potravinářství v zaměstnanosti a rozvoji venkova

D.1

Trvale udržitelné hospodaření v lesích za soustavného zlepšování jejich stavu

D.2

Konkurenceschopnost hodnotového řetězce založeného na lesním hospodářství

E.1

Zachování konkurenceschopné a ekonomicky životaschopné tradiční akvakultury s pozitivními mimoprodukčními funkcemi

E.2

Posilování technologického rozvoje, inovací a předávání znalostí v sektoru akvakultury včetně souvisejícího zpracování, investice do vývoje moderní intenzivní technologie chovu umožňující udržitelnou produkci ryb při nízké spotřebě vody a minimálním zatížení životního prostředí a zajištění welfare chovaných ryb

F.1

Stabilizování počtu včelstev na území ČR a podpora rovnoměrného rozmístění včelstev v krajině k zajištění biologické rovnováhy v opylení kulturních a planě rostoucích rostlin a podpora přísunu včelstev k zemědělským plochám

G.1

Optimalizace početních stavů jednotlivých druhů zvěře podle věku a pohlaví v souladu s přírodními podmínkami krajiny, které umožňují přirozený vývoj populací a ekosystémů bez škod zvěří

H.2

Zmírnění následků sucha v souvislosti se změnou klimatu

H.3

Udržitelná péče o vodní zdroje ČR

H.5

Zlepšení stavu vodních ekosystémů prostřednictvím realizace opatření z plánů povodí

I.2

Podpořit spolupráci mezi výzkumnými organizacemi a aplikační sférou

Zdroj: eAgri (2019a)

Strategie bioekonomiky zdůrazňují cíle, jak reagovat na společenské výzvy, jako je růst světového obyvatelstva, změna klimatu, ztráta úrodnosti půdy, transformace hospodářství ze závislosti na fosilních zdrojích na „oběhový“ nebo „recyklační“ přístup (Vrabcová et al., 2019b). Strategie a politiky pro bioekonomiku či biohospodářství musí být v určitém smyslu vnímány v kontextu silného tlaku na snížení závislosti na fosilních zdrojích (Staffas et al., 2013). Existují však značné rozdíly v tom, do jaké míry jsou tyto politiky a strategie konkrétně zaměřeny na biohospodářství, nebo spíše na související aspekty, jako je biotechnologie nebo obnovitelná energie.

Potenciální výhody přechodu na ekonomiku založenou na biotechnologiích zahrnují snížení emisí skleníkových plynů (GHG), snížení závislosti na fosilních zdrojích, rozumnější hospodaření s přírodními zdroji a lepší zabezpečení potravin. V níže uvedené tabulce 1.4 jsou uvedeny průřezové a tematické oblasti politiky.

Tabulka 1.4 Průřezové a tematické oblasti politiky s bioekonomikou

Průřezové oblasti politiky

Tematické oblasti politiky

Soudržná politika

Udržitelná výroba obnovitelných zdrojů

Informace a veřejný dialog

Procesy a hodnotové řetězce

Základní a odborné vzdělávání

Rostoucí trhy a inovace

Konkurence využívání půdy

Mezinárodní kontext

Zdroj: Lewandowski (2018); Vrabcová et al. (2019b)

Obecně jsou diskutovány především dvě zainteresované strany, a to průmysl a široká veřejnost (Schmidt et al., 2012). Schmidt et al. (2012) především upozorňují na to, že silné zaměření na biotechnologie je příliš omezující, protože neuznává úlohu jiných průmyslových odvětví. Dále je zpochybňováno i populární používání předpony „bio“ (Birch a Tyfield, 2013). Pokud se používá termín biohospodářství nebo bioekonomika, zdá se, že neexistuje žádný kvantitativní limit. Chybí také prostředky k měření pokroku při dosahování ambicí a cílů stanovených v politikách a strategiích. Jedná se spíše o proces, nikoli cíl, který má svou podobu ve formulovaných strategiích (Staffas et al., 2013). Strategie a politiky pro bioekonomiku či biohospodářství musí být podle Staffas et al. (2013) v určitém smyslu vnímány v kontextu silného tlaku na snížení závislosti na fosilních zdrojích. Mezi hlavní ovlivňující faktory bioekonomiky patří (McCormick a Kautto, 2013):

■vládní politika,

■regulační podmínky,

■práva duševního vlastnictví,

■lidské zdroje,

■sociální přijetí,

■struktura trhu.

Důležitý dokument na úrovni České republiky představuje národní koncept Strategický rámec Česká republika 2030, v němž na principy bioekonomiky odkazují cíle uvedené v tabulce 1.5 (eAgri, 2019a).

Tabulka 1.5 Strategický rámec Česká republika 2030 a propojení s bioekonomikou

4.

Vzdělávání rozvíjí individuální potenciál jedinců a jejich schopnost zvládat a ovlivňovat změny a podporuje soudržnou společnost orientovanou na udržitelný rozvoj

7.3

Stát podporuje posun ekonomiky na vyšší pozice v mezinárodní dělbě práce a v mezinárodním hodnotovém řetězci

8.2

Roste inovační aktivita podniků, založená zejména na výsledcích domácího výzkumu a vývoje, a rozsah spolupráce mezi akademickou a podnikatelskou sférou

9.2

Zvyšuje se podíl oběhového hospodářství na celkovém objemu materiálových toků

9.3

Zvyšuje se energetická a materiálová účinnost ekonomiky

12.

Krajina ČR je pojímána jako komplexní ekosystém a ekosystémové služby poskytují vhodný rámec pro rozvoj lidské společnosti

12.3

Významně roste podíl orné půdy obhospodařované v režimu ekologického zemědělství

14.

Krajina je adaptována na změnu klimatu a její struktura napomáhá zadržování vody

Zdroj: eAgri (2019a)

Příležitosti pro pozitivní dopady plynoucí z vyspělé bioekonomiky se zdají být obrovské. Lze konstatovat, že intenzivní rozvoj bioekonomiky napomáhá k rychlejšímu pokroku v přechodu na oběhové a nízkouhlíkové hospodářství (Vrabcová et al., 2019b). Charakteristické pro koncept je to, že zahrnuje masivní transformaci současných systémů výroby a spotřeby. Vzestup bioekonomiky jako globálního konceptu se projevuje nejen v rostoucím počtu zemí, které mají strategie a politiky související s biohospodářstvím a bioekonomikou, ale také ve vědecké literatuře, což zachycuje obrázek 1.2, ve kterém je uveden počet záznamů, jež mají v názvech, souhrnech nebo klíčových slovech výraz bioeconomy.

Obrázek 1.2 Počet publikací týkajících se bioekonomiky a uvedených v databázi Scopus (zdroj: Scopus, 2021, vlastní zpracování)

Z obrázku 1.2 je zřejmé, že je tento multidisciplinární obor v empirických výzkumech čím dál častěji skloňován, což dokládají i Lovrić et al. (2020). BioEast (Juhász a Vásáry, 2017; Vásáry a Szabo, 2018) je nejnovější iniciativa vybraných států střední a východní Evropy s oficiální podporou příslušných ministerstev zemědělství. Konkrétně jsou do této iniciativy zapojeny následující státy (Pilli et al., 2018): Česká republika, Maďarsko, Polsko, Slovensko, Bulharsko, Estonsko, Chorvatsko, Litva, Lotyšsko, Rumunsko a Slovinsko. Dále lze zmínit vzniklou Platformu pro bioekonomiku na úrovni České republiky, která koordinuje činnosti související s bioekonomikou, organizuje odborné diskuse, školení, semináře pro různé zájmové skupiny a ve spolupráci s podniky prosazuje nejnovější poznatky do praxe.

V současné době není dostatečná teoretická ani praktická úroveň znalostí k využití potenciálu bioekonomiky na základě principů udržitelného rozvoje, a proto je nezbytné nasměrovat do této oblasti více prostředků na vývoj a výzkum, inovace, nové technologie a postupy naplňující prioritní cíle bioekonomiky a cirkulární ekonomiky. Zemědělská a lesní bioekonomika, o nichž je detailněji pojednáno níže, je celosvětovým trendem, neboť v uplynulém desetiletí implementovalo politické strategie související s bioekonomikou přibližně padesát zemí (von Braun, 2018). Podle autora se jedná o země s vysokými a středními příjmy.

1.2.1 Zemědělská bioekonomika

Zemědělská produktivita do značné míry závisí na dvou primárních zdrojích: půdě a vodě (Sarkar et al., 2018; Marttila et al., 2020). Autoři se shodují, že udržitelná rostlinná výroba musí zahrnovat opatření k minimalizaci narušení půdy a snížení negativních dopadů na kvalitu vody. Vzhledem k vývoji širší potřeby zemědělské krajiny i v příštích desetiletích nastává trend přechodu k udržitelné bioekonomice, která přispívá ke snižování emisí skleníkových plynů a závislosti na neobnovitelných zdrojích (Sarkar et al., 2018; Marttila et al., 2020). Změna klimatu bude mít podle autorů pravděpodobný dopad na produktivitu zemědělství, proto musí být zavedeny politiky umožňující zmírnění i přizpůsobení. V souladu se snahou o udržitelnost existuje silná vůle podporovat a přeměňovat země na nízkouhlíková hospodářství. Trend směrem k udržitelnému zemědělství představuje podle Sheppard et al. (2011); Sarkar et al. (2018) příležitost k:

■posílení a diverzifikaci tohoto odvětví pomocí transformace zemědělské produkce, odpadu a dalších reziduí na vysoce hodnotné bioprodukty,

■novým výrobním systémům,

■vývoji nových odolných plodin a odrůd (například vůči abiotickým klimatickým stresům),

■dlouhodobé udržitelnosti životního prostředí.

Tlak související se zemědělskou bioekonomikou (Marttila et al., 2020) spočívá především v intenzivnějším obhospodařování půdy s cílem maximalizovat produkci biomasy. Podle autorů bude úrodná orná půda v klimatických oblastech příznivých pro zemědělskou výrobu intenzivněji obhospodařována. von Braun (2018) před nadměrným využíváním biomasy pro bioenergii varuje, neboť může snížit dostupnost potravin a stát se environmentálně rizikové. Jordan et al. (2016); von Braun (2018) k tomu dodávají, že zemědělská bioekonomika je pod rostoucím tlakem k dosažení komplexních cílů udržitelnosti v kontextu zajišťování potravin, péče o biologickou rozmanitost, kompatibility s energetickými a vodními systémy a odolnosti vůči změně klimatu. Von Braun (2018) rovněž bere v úvahu socioekonomické chování ke snížení nadměrné spotřeby a plýtvání potravinami a jiným spotřebním zbožím, je tedy nutné doplnit strategie a politiky bioekonomiky prostřednictvím informací a vzdělávání, které by mohly ovlivnit spotřebitelské chování.

Integrace živočišné výroby do účinných hodnotových řetězců je také podstatnou součástí zemědělské bioekonomiky (von Braun, 2018). Změna spotřebitelských preferencí u bioproduktů podle autora v globálních středních třídách roste a pravděpodobně souvisí s úvahami o riziku a perspektivě životního stylu a udržitelnosti životního prostředí.

Inovace v oblasti udržitelného zemědělství mají zásadní význam pro posílení konkurenceschopnosti odvětví a vytváření pracovních míst ve výzkumu a vývoji, v zemědělských produkčních systémech i ve výrobě s přidanou hodnotou (Sarkar et al., 2018). Koordinovaný inovační proces, který integruje výnosnou produkci nové plodiny do odvětví zemědělství a zároveň řeší ekonomické, environmentální a sociální pilíře udržitelnosti, označují Jordan et al. (2016) jako „udržitelnou komercializaci“.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Udržitelné podnikání v praxi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.