Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

David Černý

SKRYTÁ tajemství Prahy

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401 jako svou 7907. publikaci

Odpovědná redaktorka Alice Zavadilová
Sazba a grafická úprava Martina Mojzesová
Jazyková korektura Martina Mojzesová
Fotografie na obálce Klára Hášová

Počet stran 128
První vydání, Praha 2021
Vytisklo TISK CENTRUM s.r.o., Moravany u Brna

© Grada Publishing, a. s., 2021
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2021

ISBN 978-80-271-4059-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-4058-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-2267-7 (print)

Foto: David Černý

Foto: Kamil Procházka

Mé milé ženě Tereze
a nejhodnějším dětem Josefínce a Matějovi

Kdo si v Praze
pamatuje

Foto: Lenka Petruželová

David Černý
pochází ze staré pražské rodiny, která po staletí provozovala pekařství v Petrské čtvrti. V současné době vede projekt Miluju Prahu, který se zabývá krásami města. David stále žije na Starém Městě, nedaleko Staroměstského náměstí.

Praha je tisícileté město, do kterého se vepisovaly miliony lidských životů v průběhu dlouhých staletí. Spousty malých lidských příběhů střídaly dějinné události, které si připomínáme po dlouhá léta. A jak ubíhají roky, zapomínáme symboly, děje, události. A přitom v době, kdy se děly, vypadaly jako to nejdůležitější na světě. Nechaly po sobě své stopy, jež můžeme spatřit, když se pozorně díváme.

Tady kousky zapomenutých kolejí, které nám prozradí, že přes Staroměstské náměstí jezdily až do roku 1960 tramvaje, kam se prodíraly uzounkými ulicemi Starého Města, aby měly na Ovocném trhu svou výhybnu.

V hospodě U Dvou koček jsou v dlaždici hned vedle výčepu dodnes stopy po úderech sekáčku běsnícího vraha, který v amoku usekal kuchaři ruce. Pamětníci hostinci od té doby neřeknou jinak než U Paciček nebo Pacifik – jakože packy-fik.

Nebo jakoby náhodně rozházené kapličky mezi Starou Boleslaví a Prahou. Ve skutečnosti má jejich rozmístění řád, protože označují starodávnou cestu, po níž jel naposledy za svého života kníže Václav z Prahy za svým bratrem Boleslavem, který ho nechal zavraždit na konci hodokvasu před boleslavským kostelem svatého Kosmy a Damiána. Ale jde vlastně i o cestu, po níž zástupy vezly tělo mrtvého knížete zpátky do Prahy. Dnes jsou kapličky věrně strážící tuto nejslavnější cestu českých dějin často zapomenuty a málokdo zná jejich pravý význam – jedna stojí na parkovišti, druhá uprostřed polí a další se tváří jako zastávka autobusu. Teprve když si je na mapě nebo vlastní chůzí propojíte, objevíte Via Sancta – Svatou cestu svatováclavskou i mariánskou.

A pak jsou v Praze ještě svědci velkých historických událostí, kteří s námi stále žijí, ale zarytě mlčí. O věcech minulých nevyprávějí, ale vědí své. Jsou to starobylé pražské stromy. Tis, který roste od roku 1601 v rajské zahradě františkánského kláštera při kostele Panny Marie Sněžné, byl jako batole svědkem strašné vraždy 14 mnichů. Hrušeň na Petříně, kterou obdivoval už Jan Neruda, nebo ohromný platan javorolistý řečený Majordomus, který hlídá vstup do Kinského zahrady.

Ulice Na Můstku po staletí propojuje Staré a Nové Město pražské. Z ohromného Koňského trhu, velkého náměstí Nového Města, ústí uzounká ulička, která zavede poutníka na náměstí Staroměstské.

Stačí si jen představit kapli Božího Těla, která stávala po staletí uprostřed Karlova náměstí, abychom pochopili, proč Karel IV. nechal založit největší náměstí Evropy své doby, kam se vměstnalo na 30 tisící lidí a které je svou rozlohou skoro dvakrát tak velké jako další obrovské středověké pražské prostranství – Václavské náměstí.

Zvu vás, milá čtenářko a ctěný čtenáři, na cestu, při níž poznáme SKRYTÁ TAJEMSTVÍ PRAHY.

Foto: David Černý

1

Sochy zblízka

Co se děje na střechách pražských domů?

Když se procházíte po Praze, zpravidla pozorujete jen parter – tedy to, co vidíte do výše očí: obchody, nároží, chodníky, přechody přes ulici. A přitom v horních patrech se odehrává tolik překvapivých věcí! Když zvednete oči, uvidíte hasiče, který na střeše domu na Staroměstském náměstí zachraňuje ženu z ohně, spatříte svatého Jiří, jak zabíjí draka, na paláci Adria uvidíte Merkura, Peruna, Demeter a Parku – jen pozvedněte své oči, jak to udělal fotograf Amos Chapple. Stojí to za to.

Socha bájného Atlase nesoucího na ramenou tíži světa na vrcholu Astronomické věže Klementina, kde se počasí zapisuje už od roku 1775. Sochu vytvořil Matyáš Bernard Braun (1684–1738), který má několik soch také na pražském Karlově mostě.

Foto v této kapitole: Amos Chapple

Sochy na průčelí Vinohradského divadla od Milana Havlíčka. Vítěz soutěže – nepříliš známý mladý sochař Havlíček – navrhl pro budovu nového divadla dvě sochy – alegorii Statečnosti, třímající v ruce obnažený meč, a alegorii Pravdy, která v ruce drží zrcadlo.

Socha s lampou místo hlavy na Deymovském paláci na rohu Ostrovní a Voršilské.

Sochy Stanislava Suchardy na střeše Nové radnice na Mariánském náměstí.

Alegorie Obětavosti od Bohumila Schnircha na střeše Národního muzea.

Střechu Národního divadla zdobí od roku 1911 dvě vzpínající se koňská trojspřeží – trigy. Koně a vozíky jsou od Bohuslava Schnircha, okřídlené bohyně Viktorie, které trojspřeží řídí, vytvořil Ladislav Šaloun.

Jedna ze čtyř bronzových postav géniů od sochaře Antonína Poppa na zasklených železných lucernách na vrcholech sloupů ve výšce 17,5 metru zdobí Čechův most. Samotné sochy jsou více než 3 m vysoké a drží pozlacené ratolesti.

Sochy na průčelí banky Vídeňské bankovní jednoty Na Příkopě 3–5.

Sochy Stanislava Suchardy na střeše Nové radnice na Mariánském náměstí.

Bronzový lev s géniem na střeše České národní banky Na Příkopech od Antonína Poppa z konce 19. století.

Socha létající potvory na domě na Janáčkově nábřeží 29/1072.

Zleva alegorie Lásky k pravdě, Obětavosti a Nadšení od Bohuslava Schnircha na střeše Národního muzea; čtvrtá socha, která zde není vidět, představuje alegorii Lásky k minulosti.

Koruna paláce Koruna na rohu ulice Na Příkopě a Václavského náměstí; napsáno je zde toto: „Důkaze lásky k rodině, zárukou zmnožení jmění – oporou stáří jediné – životní pojištění.“ Autorem je Vojtěch Sucharda.

Krásná secesní budova na nábřeží hned vedle Národního divadla byla postavena v letech 1903–1905 podle návrhu architekta Jiřího Stibrala. Plastickou výzdobu na fasádě navrhl a vytvořil Ladislav Šaloun. Budova původně sloužila jako sídlo První české všeobecné zajišťovací banky, později až do roku 1989 v ní bylo Velvyslanectví NDR. V roce 1993 budovu koupila česká pobočka Goetheho institutu, která tady sídlí dodnes a nabízí bohatou kulturní činnost a hlavně výuku němčiny.

Socha volání o pomoc při požáru na průčelí dnešního ministerstva pro místní rozvoj na Staroměstském náměstí.

Hasič zachraňující ženu na průčelí dnešního ministerstva pro místní rozvoj na Staroměstském náměstí.

Čtyři sochy od Bohumila Kafky na průčelí rondokubistického paláce Adria v Jugmannově ulici představují Merkura, Peruna, Demeter a Parku.

Dům U Svatého Jiří v Pařížské – svatý Jiří zabíjí draka na fasádě domu v Pařížské ulici.

Skulptura Sigmunda Freuda visícího nad Husovou ulicí na Starém Městě od sochaře Davida Černého.

2

Pacifik

U Paciček, hospoda U Dvou koček.
Tady se sekaly ruce

Pamětníci dodnes nazývají staroslavnou plzeňskou hospodu U Dvou koček Pacifik nebo U Paciček. Říká se jí tak od strašlivého mordu, který se v ní odehrál brzy nad ránem 19. února 1981. Při vraždě usekli zdejšímu kuchaři ruce. A tak se hospodě začalo říkat Pacifik – tedy paci(čky) fik – U Ufiknutých paciček – nebo krátce U Paciček. Záseky po tomto hrůzném činu jsou dodnes patrné v dlaždici ve výčepu nedaleko pípy.

Kuchař Václav Tikovský toho dne přišel na směnu do restaurace U Dvou koček. Odemkl si a vstoupil do lokálu. Prošel ztemnělou a ztichlou hospodou a pokračoval ve svém rituálu. Na výdejní pultík si dal brýle, noviny a cigarety. Postavil si na kafe, když vtom uslyšel z hospody hluk, jako by někdo shodil židli. Šel se podívat, co se stalo, což se mu stalo osudným. Když asi za dvacet minut přišli jeho kolegové, objevili hrůzný výjev. Takto byl popsán v policejním protokolu: „Kolmo k dlouhé stěně místnosti leží tělo muže v poloze na zádech. Muž silně krvácí z ran na hlavě. Chybí mu obě ruce nad zápěstím, podle stavu porušení kabátu a saka, ale také podle záseků na podlaze je patrné, že ruce byly odděleny sekáním.“ Bylo zjevné, že pachatel použil sekeru na maso z kuchyně. Otisky prstů ale na topůrku žádné nebyly.

Kuchař překvapil zloděje, kteří do hospody vnikli bočním vchodem z průjezdu. Prapodivné na té hrůzné vraždě byly dvě věci. Zda skutečně stačí jako důvod k ní pár ukradených kartonů cigaret a lahví laciného vína. A největší záhadou bylo, proč vrah usekal nebohému kuchaři obě ruce.

Vchod do tradiční pražské hospody U Dvou koček, kde sadistický vrah 19. února 1981 zavraždil kuchaře.

Foto: Lenka Petruželová

Výčepní stolice v hospodě je ozdobena dvěma ležícími kočkami, které má hostinec v názvu.

Foto: Lenka Petruželová

Přestože Uhelný trh byl brzy ráno téměř liduprázdný, podařilo se najít svědky. Ještě v 5 hodin 10 minut, kdy procházel okolo Koček hlídkující strážmistr, byl všude klid. Kuchař Tikovský dorazil do práce nejpozději v 5:15. O deset minut později svědek, který venčil psa, uviděl muže, který podlézal roletu ve vchodu do hospody. Mezi vraždou a odchodem pachatele tedy neuběhlo ani deset minut.

Okolo vraždy s usekanýma rukama se okamžitě objevily fámy. Asi nejznámější tvrdila, že Tikovský byl falešný hráč, kterému byly ruce useknuty pro výstrahu, aby už nemohl v kartách fixlovat. Kuchař ale karbaník nebyl.

Policie začala nejdříve prověřovat osoby, které už byly trestány pro podobné trestné činy. Ale zatím marně – všichni potenciální pachatelé měli alibi. Přesto už mezi prvními natipovanými pachateli vrah byl. Dokonce to byl první host, který do hospody po třech dnech, kdy byla zavřená, zavítal. Dosvědčila to podle policejního protokolu šatnářka Božena Habánová: „V neděli přišel jako první pan Doležal a vyptával se, co se stalo. Řekla jsem mu, ať se jde zeptat na Bezpečnost. Pak už se na nic nevyptával.“

K prvnímu velkému pokroku ve vyšetřování došlo 7. března, kdy dva studenti objevili v říčce Rokytce v Libni levou mužskou ruku. Patologové potvrdili, že patří zavražděnému.

Až o tři roky později, v dubnu 1984, navštívili vyšetřovatelé v Nuslích kvůli hledané osobě ženu, která byla čistě náhodou poměrně častým hostem hospody U Dvou koček. Její spolubydlící, prostitutka Alice, sledovala celý výslech s velkým zájmem a pak na policisty vybalila, že „toho vraha, jak tomu kuchaři usekli ty ruce“, zná. Jejím druhem byl v době vraždy právě Jiří Doležal. Sama mu poskytla falešné alibi, že v době vraždy spal u ní doma. V té době Doležal seděl za znásilnění.

Celá věc se odehrála tak, že před vraždou seděl Doležal se třemi kumpány Albínem Balážem, Zdeňkem Zháňalem, Evženem Lachmanem a Danou Hřebíkovou ve vinárně Bystrica na Národní třídě. Rozjeté partě došly peníze, a tak se je pokusili sehnat v nedaleké Perlovce, kde měla šlapat právě Alice. Tu noc už ale odjela domů. Doležala napadlo vykrást nedalekou restauraci U Dvou koček. Lachman měl dělat zeď, ale byl opilý tak, že zvracel a přicházejícího kuchaře přehlédl. Zloději zaslechli kuchařův příchod a snad by se jim i podařilo zmizet, kdyby Baláž neshodil židli ze stolu. Kuchař Tikovský všechny znal jako hosty. Chvíli se pral s Balážem a pak ho Doležal udeřil několikrát zezadu do temene hlavy. Způsobil kuchaři zranění, která už podle patalogů vedla ke smrti. Doležal pak ještě sekáčkem na podlaze před kuchyní usekal Tikovskému ruce nad zápěstím. Zabalil je do novin a odnesl si je jako fetiš. Doležala nakonec usvědčily výpovědi kumpánů. Byl diagnostikován jako agresivní psychopat. Podle svědectví sadisticky týral svou družku.

Doležal byl 1. ledna 1986 odsouzen k trestu smrti. Později v kriminále onemocněl rakovinou uzlin a zemřel v roce 1988.

Ve výčepu je dodnes na zemi dlaždice, která nese stopy brutálního útoku, při němž vrah usekal kuchaři ruce.

Foto: Lenka Petruželová

3

Via Sancta

Svatá cesta z Prahy do Staré Boleslavi

Prvopočátky této poutní cesty musíme hledat už v 10. století. Původně kopírovala starou zemskou stezku, která vedla z Prahy přes Boleslav k soutoku řek Labe a Jizery, kde stál přemyslovský strážní hrad. Touto cestou také putoval vstříc své smrti v roce 935 (případně 929) do Staré Boleslavi kníže Václav, který tam byl následně před kostelem svatého Kosmy a Damiána úkladně zavražděn svým bratrem. Na místě tohoto kostela byl později vystavěn současný kostel svatého Václava ve Staré Boleslavi. A tou samou cestou putovalo 4. března o tři roky později zpět do Prahy tělo svatého Václava na své poslední cestě na Pražský hrad, do místa posledního odpočinku pod rotundou svatého Víta. Tu založil právě kníže Václav a byla v ní uložena relikvie svatého Víta.

Takto byly stanoveny dva krajní body Svaté cesty — bazilika svatého Václava ve Staré Boleslavi a rotunda, později bazilika a nakonec chrám svatého Víta na Pražském hradě.

Poutě po Svaté cestě kopírovaly poslední cestu knížete Václava za jeho života a první cestu po jeho smrti.

14. KAPLE JENÍKOVSKÁ je zasvěcena Madoně loretánské z Golčova Jeníkova.

Foto: Klára Hášová

15. KAPLE KÁJOVSKÁ je zasvěcena Madoně z kostela v Kájově v jižních Čechách, gotické plastice z 15. století.

Foto: Klára Hášová

17. KAPLE KRUPECKÁ je zasvěcena soše piety z poutního kostela v Krupce. Kaple stojí na parkovišti leteckého muzea ve Kbelích.

Foto: Klára Hášová

30. KAPLE SVATOJAKUBSKÁ odkazuje na sochu Panny Marie z piety kláštera minoritů na Starém Městě pražském při kostele sv. Jakuba. Na desce umístěné v kapli je reliéf pravé tváře Ježíše Krista.

Foto: Klára Hášová

26. KAPLE PAKENSKÁ je zasvěcena invokaci litanie Rosa mystica (Růže tajemná). V kapli je zřejmě jediný dochovaný původní text, který je věnován vzývání „Růže tajemná“.

Foto: Klára Hášová

Císař a český král Karel IV. se spolu s arcibiskupem pražským Arnoštem z Pardubic vypravili do Boleslavi v roce 1351. Karel IV. byl velkým vyznavačem svatováclavského kultu, byl autorem svatováclavské legendy a symbolicky odevzdal správu země do rukou svatého Václava. Svatováclavskou kapli v katedrále svatého Víta určil jako místo pro uchování korunovačních klenotů a nechal ji bohatě vyzdobit.

Karel IV. ale kromě kultu svatováclavského rozvinul i ten mariánský. Nechal založit množství kostelů zasvěcených Panně Marii. I ve Staré Boleslavi jeden vznikl. Byl vybudován přibližně v letech 1375–1385. Na počátku 17. století pak na tomto místě vznikla poutní bazilika Nanebevzetí Panny Marie, kde se ukrývá Palladium země české. Je to nejstarší české mariánské poutní místo.

Poutníci od té doby následují cestu, po které se živý Václav vydal za svým bratrem v den své smrti 28. září do Boleslavi a po níž zároveň byly jeho ostatky o tři roky později převezeny zpět na Pražský hrad, aby mohly být uloženy ve svatém Vítu.

Do Staré Boleslavi vedly zřejmě dvě cesty. Severní, takzvaná svatováclavská vedla přes Libeň kolem proseckého kostela, pokračovala na Popovice, které jsou dnes městskou částí Brandýsa nad Labem-Staré Boleslavi, k brodu u Staré Boleslavi. Druhá, nazývaná Svatá cesta – Via Sancta – vede od Poříčské brány přes Karlín, Vysočany, Klíčov, Kbely, Vinoř, Podolánku, Dřevčice, Vrábí a Brandýs nad Labem k brodu u Boleslavi. Podél této cesty byla v letech 1674–1680 jezuity vystavěna řada 44 kaplí. Jsou od sebe vzdáleny přibližně 400 metrů, tj. zhruba na délku Karlova mostu. Jsou vyzdobeny mariánskými a svatojánskými motivy.

Z původních 44 kapliček se dodnes zachovala sotva polovina. Například na parkovišti leteckého muzea ve Kbelích stojí Krupecká kaple číslo 17. Je vyzdobena novodobým nápisem ze Svatováclavského chorálu SVATÝ VÁCLAVE, VÉVODO ČESKÉ ZEMĚ, KNÍŽE NÁŠ, PROS ZA NÁS BOHA, SVATÉHO DUCHA! Kapličky dodnes najdeme podél cesty třeba v polích mezi Vinoří, Kbely nebo Podolankou.

Svatá cesta vedla v době největší slávy, když stálo všech 44 kaplí, v plné barokní kráse mezi poli, loukami a lesy polabské krajiny, od pražských bran do Staré Boleslavi, aby vzdala hold svatému Václavovi a Panně Marii.

V roce 2003, po padesátiletém přerušení svatováclavských poutí, se Kolegiální kapitula ve Staré Boleslavi dohodla s radnicí města Brandýs nad Labem-Stará Boleslav o obnovení svatováclavské tradice a vytvoření kultu Národní svatováclavské pouti. Staroboleslavská svatováclavská bohoslužba byla vyvedena z kostela na veřejné prostranství a otevřena veřejnosti.

32. KAPLE ROKYCANSKÁ upomíná na Rokycanskou madonu z tamního gotického kostela Panny Marie. Kaple stojí v obci Dřevčice.

Foto: Klára Hášová

35. KAPLE SEČENSKÁ odkazuje na gotickou sochu Sečenské madony (Seč u Blovic) stojící na břehu rozbouřeného moře.

Foto: Klára Hášová

38. KAPLE STRAŠENSKÁ odkazuje na sochu Panny Marie s dítětem, která je v kostele Narození Panny Marie ve Strašíně u Sušice.

Foto: Klára Hášová

42. KAPLE VYŠEHRADSKÁ je upomínkou na obraz Panny Marie Dešťové umístěný v bazilice sv. Petra a Pavla na Vyšehradě.

Foto: Klára Hášová

Katedrála sv. Víta bývá nejčastěji výchozím místem svatováclavských poutí. Ty směřují ke kostelu svatého Václava ve Staré Boleslavi každým rokem vždy 28. září.

V kostele Nanebevzetí Panny Marie ve Staré Boleslavi je uložen milostný obraz Palladium země české. Jde o nejstarší české mariánské poutní místo. Kostel byl vystavěn na začátku 17. století.

Foto: David Černý

Palladium země české

Palladium země české je posvátný milostný obraz Panny Marie s Ježíškem. Obrazu se přikládá zvláštní ochranná moc nad českou zemí.

Podle legendy obraz našel oráč. Jeho koně se před ním na poli zastavili a nechtěli dál. Oráč odnesl palladium domů, ale ráno ho našel opět na poli. To se několikrát opakovalo, a tak donesl obraz ke kanovníkům staroboleslavské kapituly, kteří obrázek umístili do kostela svatého Václava. Ale palladium se opět objevilo na stejném místě. Nakonec všichni pochopili, že musejí na poli nad obrázkem vystavět kapli, aby jej mohli uctívat na místě jeho nalezení. Dnes tam stojí chrám Panny Marie.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Skrytá tajemství Prahy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.